Velkommen

Our biblioteker av verdifulle minner er kanskje den mest avgjørende delen av det å være menneske. Minnene definerer livene våre: de tidlige erindringene som former barndommen vår, nøkkelinformasjonen vi bruker utallige ganger for å fungere i hverdagen, og de tidligere erfaringene vi kan trekke på for å planlegge fremtiden. Men hvor mye vet du egentlig om hvordan vi skaper dem? I dette bokmagasinet skal vi dykke ned i hjernens indre og utforske vitenskapen bak vår evne til å huske informasjon. Vi ser på hukommelsens biologi og analyserer hvordan den endrer seg etter hvert som vi utvikler oss fra tidlig i livet og frem til alderdommens uunngåelige kognitive nedgang. Vi analyserer traumer og hvordan de påvirker vår evne til å huske hendelser, og vi utforsker konseptet falske minner og perfekt gjenkalling, før vi vender blikket mot dyreriket for å se hvordan hukommelsen fungerer i naturen og videre inn i en teknologisk fremtid. Forbered deg på en fascinerende reise gjennom hukommelsens underverker.

© Getty

forståelse av hukommelse

Innhold

06 	32 Merkelige fakta om hukommelsen
De uventede måter hjernen vår fungerer på

hukommelsens biologi

20 	Din fantastiske hjerne
Utforsk vårt viktigste organ
28 	Hvordan husker hjernen?
Oppdag hvordan vi lagrer minnene våre
32 	Hvorfor glemmer vi?
Hvorfor det kan være viktig å slette minner for å få et sunt sinn
40 	Typer hukommelse
Kategoriene som definerer gjenkalling
44 	Det lukter kjent
Nøkkeldufter kan fungere som en tidsmaskin
46 	Hvorfor husker vi ikke drømmer?
De kan være levende, men flyktige
48 	Aldri glemme et ansikt
Oppdag hvordan ansiktsgjenkjenning er kodet inn i evolusjonen vår
50 	Hvordan vi lærer
Hjernen vår er en fantastisk maskin til å lagre viktig informasjon
56 	Hvorfor vi mister barndomsminnene våre
Lær hvordan utviklingen påvirker hukommelsen
58 	Aldersrelatert hukommelsestap
Kognitiv tilbakegang er uunngåelig
60 	Kraften i aktiv gjenkalling
Hukommelsen kan bli skarpere
62 	Kan hjernen omkoble seg selv?
Hjernen tilpasser seg gjennom hele livet
64 	Hva er muskelminne?
De nevrale snarveiene er nøkkelen til overlevelse
66 	Generasjoners hukommelse
Går kritisk informasjon i arv?

tankens triks

70 	Sinnets mysterier
Spørsmålene som forbauser forskerne
74 	Har du lest dette før?
Vitenskapen bak déjà vu
76 	Hypnose forklart
Tankekontroll eller subliminalt lureri?
78 	Øyenvitneberetninger
Hvorfor du ikke bør stole på dem
80 	Mandela-effekten
Identifiserte kollektive falske minner
86 	Fotografisk hukommelse
Er det for godt til å være sant?

28

50

74

innhold

64

106

98

114

124

90

splittet minne

90 	Falske minner
Hvorfor hukommelsen er langt fra perfekt
94 	Traumer og hukommelsestap
Hvorfor hjernen vår ubevisst blokkerer smertefulle minner
98 	Å leve i nuet
To bemerkelsesverdige casestudier belyser hjernens dype evne til å tilpasse seg
106 	Demens: den grusomste sykdommen?
Sykdommen som knuser våre sinn

flora, fauna
og fremtiden

114 	Dyr med utmerket hukommelse
Naturens hukommelsesmestere
122 	Plantenes hukommelse
Hvordan floraen husker for å overleve
124 	Kunstig intelligens, roboter og fremtidens hukommelse
Vitenskapen om maskinlæring
128	Hvordan teknologien endrer hukommelsen vår
Er apparatene vi bruker hver dag, i ferd med å endreg hvordan vi husker ting?

Forstå hukommelsen

32 Merkelige fakta om memory

Minnet kan være en leken ting - det samler små detaljer fra barndomsopplevelser, men etterlater oss likevel med en undring over hvor vi la igjen nøklene våre

1

32 merkelige fakta om hukommelsen

Emily?

Emma?

"Hva het de nå?"

Alice?

Sophie?

Sliter du ofte med å huske navn? Ikke vær redd: Du er langt fra alene. Mens de områdene i hjernen som styrer evnen til å huske ansikter, fortsetter å modnes til vi er i 30-årene, begynner evnen til å huske navn å svekkes allerede i 20-årene. Det er imidlertid ikke før vi er i 60-årene at vi innser det.

3

Minner kan leve videre, selv om vi ikke har tilgang til dem

Kan glemte sanger fortsette å leve videre i hodene våre uten at vi vet det? I en rapport fra 2013 om et merkelig tilfelle i tidsskriftet Frontiers in Neurologybeskrev forskere en kvinne som hadde musikalske hallusinasjoner av en sang som hun ikke kjente igjen, men som andre kjente igjen.
"Så vidt vi vet, er dette den første rapporten om musikalske hallusinasjoner av ikke-gjenkjennelige sanger som ble gjenkjent av andre i pasientens omgivelser", skrev forskerne. Forskerne sa at kvinnen sannsynligvis hadde kjent sangen på et tidspunkt, men så glemt den. Saken reiser spørsmålet om hva som skjer med glemte minner, og antyder at minner kan lagres i en eller annen form i hjernen som gjør dem tilgjengelige, men likevel ugjenkjennelige.

2

Tankeutslettende aktiviteter

Selv om det er sjeldent, kan visse aktiviteter føre til midlertidig hukommelsestap og hjernetåke, kjent som forbigående global amnesi. For eksempel er det rapportert at sex kan forårsake slike hukommelsesproblemer, der forsøkspersonene glemmer det siste døgnet og har problemer med å danne nye minner etterpå. Personer med forbigående global amnesi får ingen alvorlige bivirkninger, og hukommelsesproblemene forsvinner vanligvis i løpet av noen timer. Men det er ikke klart hvordan dette skjer, og hjerneskanninger av pasienter som har hatt denne typen amnesi, viser ingen tegn på hjerneskade eller tegn på hjerneslag.

Bilder: Getty, Adobe Stock AI

5

Vi er kanskje programmert til å glemme barndommen

De tidligste barndomsminnene våre blekner, og det er sannsynligvis en grunn til det. Vanligvis husker man ingen minner fra sine tidligste leveår før man er tre eller fire år gammel. Dette kalles infantil amnesi. Tidligere trodde forskerne at de tidlige minnene var der, men at barn ikke har språklige ferdigheter til å sette ord på dem. Nyere forskning viser imidlertid at barn skaper minner i løpet av de første leveårene, men glemmer gjennom bevisste mekanismer. En forklaring er at hjernen under utvikling sletter lagrede minner mens den danner celler.

4

Hjerneskader kan føre til glemsomhet

Det er mulig å miste minner før de i det hele tatt har rukket å bli lagret, på grunn av skader i de strukturene i hjernen som er spesielt involvert i dannelse, vedlikehold og gjenkalling av minner. Skader i disse områdene kan føre til merkelige former for hukommelsestap. I et av de mest studerte tilfellene mistet pasienten "H. M." evnen til å danne nye minner etter at hippocampus ble fjernet under en operasjon for å behandle epilepsien hans. Et annet berømt tilfelle er historien om pasienten "E. P.", som fikk en lignende skjebne etter å ha fått hjernebetennelse forårsaket av et virus.

Ord av Bahar Gholipour

7

Lagring i hjernen

Det anslås at menneskehjernen er i stand til å lagre mellom én og 1 000 terabyte med informasjon. Til sammenligning tilsvarer én terabyte rundt 500 timer med film.

6

Korttidsminner glemmes raskt

Korttidsminnet vårt er ganske begrenset. Man tror at vi bare er i stand til å holde på syv "elementer" i minnet i 20 til 30 sekunder før de er glemt.

8

Vi begynner å huske veldig tidlig

Forskning har vist at så tidlig som 20 uker etter unnfangelsen begynner minnene å danne seg under utviklingen i livmoren.

Bilder: Getty

9

Tester er best

Forskning har antydet at vi husker informasjon bedre etter å ha blitt testet på den. Et eksperiment der man undersøkte pasienter som ble testet i et bestemt emne, og en gruppe som ikke ble testet, viste at de testede personene var bedre i stand til å huske fakta senere.

10

Lukt er en utmerket ledetråd for minner

Ofte kan duften av en duft sende deg rett tilbake til et bestemt minne. Dette skyldes luktnervenes nærhet til hjernens hukommelsessenter, hippocampus.

11

Typer av elever

Anslagsvis 65 prosent av befolkningen er "visuelt lærende", og tar til seg informasjon ved hjelp av visuelle signaler. Fem prosent er såkalte "eksperimentelle elever" - noen som lærer ved å gjøre og ta på ting.

Basalgangliene (usynlige)
Regulerer ufrivillige bevegelser som kroppsholdning og gangart når vi går, og regulerer også skjelvinger og andre uregelmessigheter. Dette er den delen av hjernen der Parkinsons sykdom kan utvikle seg.

Hypothalamus
Styrer metabolske funksjoner som kroppstemperatur, fordøyelse, pust, blodtrykk, tørst, sult, seksualdrift, smertelindring og regulerer også enkelte hormoner.

12

Si det høyt

En studie ved University of Waterloo i Canada viste at det å si informasjon høyt økte sjansen for å lagre den i langtidshukommelsen. Forfatterne av studien kalte resultatene for "produksjonseffekten" og antydet at en kombinasjon av å si informasjonen og å høre seg selv førte til at man husket den bedre.

13

Slår alle rekorder

Prijesh Merlin satte i 2012 verdensrekord i å huske flest tilfeldige objekter utenat. Han klarte å huske 470 tilfeldige gjenstander i nøyaktig samme rekkefølge som de ble lest opp for ham.

14

Barndomsminner blekner i løpet av barndommen

Å prøve å huske hva vi gjorde som barn, er noen ganger nesten umulig. Studier har vist at fem- til sjuåringer husker rundt 60 prosent av det de opplevde tidlig i livet, mens ved niårsalderen er hukommelsen nede i rundt 40 prosent.

16

Søvn bidrar til å lagre minner

Mens vi sover, får hjernen vår sårt tiltrengt tid til å restituere og forynge seg. Dette gjelder også hukommelsen vår. Studier har vist at evnen til å huske informasjon etter en god natts søvn er klart forbedret.

15

Hjerneforbindelser danner minner

Minner skapes når det dannes nye forbindelser mellom hjernens nevroner, såkalte synapser. Det anslås at hjernen vår har mellom 100-1 000 billioner synaptiske forbindelser.

17

Et beruset minne

Det er bevist at regelmessig inntak av alkohol kan føre til flere hukommelsessvikt hos dem som drikker enn hos dem som ikke drikker. Når man drikker alkoholholdig drikke, forstyrres prosessen med å omdanne korttidsminner til langtidsminner, og alkohol kan til og med redusere hjernecellenes størrelse.

19

Napping

Det kan virke som en form for utsettelse å ta seg en lur mellom studieøktene, men det har vist seg at det å ta seg en lur forbedrer hukommelsen. En studie, omtalt i tidsskriftet Nature Neuroscienceviste at forsøkspersoner kunne huske 85 prosent av testinformasjonen etter en 40-minutters lur.

18

Hva kom jeg inn for?

Psykologer ved University of Notre Dame har funnet ut at det er to til tre ganger større sannsynlighet for at folk glemmer hva de skulle gjøre etter å ha gått gjennom en døråpning.

20

Tren hjernen din

Studier har vist at regelmessig trening kan forbedre hukommelsen og bidra til at de områdene i hjernen som styrer hukommelsesfunksjonene, blir større.

21

Kvinner har bedre hukommelse

Flere studier har vist at kvinner gjør det bedre enn menn i hukommelsestester - særlig når de sammenlignes i middelalderen (mellom 45 og 55 år).

22

Venstreorienterte har bedre hukommelse

I en studie fra 2011 som sammenlignet hukommelsesevnen til venstrehendte og høyrehendte, fant forskerne at venstrehendte hadde en bedre evne til å huske livet sitt.

23

Begynner å glemme

Tidligere trodde man at alderen da vi naturlig begynner å miste hukommelsens skarphet, var rundt 60 år. Nå har det imidlertid vist seg at dette kan skje tidligere, allerede ved 45 år.

25

Å tro hjelper deg å huske

En studie fra 2003 publisert i The Journals of Gerontology oppdaget at bare det å tro at du har et godt minne, faktisk kan bidra til å forbedre din evne til å huske informasjon og hendelser. Hvis du forsikrer deg selv om at du kan forbedre hukommelsen din, er det mer sannsynlig at du vil jobbe regelmessig for å gjøre det.

24

Spis noe krydret

Studier har vist at det å spise krydret mat, særlig krydder som brukes i det meksikanske kjøkkenet, kan bidra til å gi hukommelsen en boost. Den samme effekten på hukommelsen har blitt funnet etter å ha spist koriander.

26

Koffeinholdige minner

En studie fra Johns Hopkins University, USA, konkluderte med at en dose på 200 milligram koffein kan forbedre hukommelseskonsolideringen. Forskerne gjennomførte et forsøk der personer som ikke regelmessig spiste eller drakk koffeinholdige produkter, fikk innta enten placebo eller en koffeintablett på 200 milligram fem minutter etter at de hadde studert en bildeserie. For å sikre en rettferdig test ble det tatt spyttprøver fra gruppen før de tok tablettene for å måle koffeinnivået. Deretter ble det tatt oppfølgingsprøver én, tre og 24 timer senere. Dagen etter ble gruppene testet på evnen til å gjenkjenne bilder fra forrige dags økt. Noen av bildene var de samme som tidligere, mens noen var nye og andre var like, men ikke identiske. Flere i koffeingruppen klarte å gjenkjenne de nye bildene sammenlignet med forsøkspersonene uten koffein.

27

Minner om de gode gamle dager

Et fenomen som kalles "reminisensbump", oppstår i 40-årsalderen, og innebærer at det skjer et hopp i antallet minner voksne er i stand til å huske fra ungdomstiden.

Lukk øynene og husk

En studie publisert i det akademiske tidsskriftet Legal and Criminal Psychology fant at deltakere som lukket øynene mens de prøvde å huske detaljer fra en film, fikk 23 prosent flere riktige svar.

29

Rask dannelse

I hippocampus, hjernens hovedkvarter for hukommelse, fødes det 700 nye nevroner hver dag, noe som gir en årlig omsetning på 1,75 prosent.

30

Er kjærlighet ved første blikk ekte?

Kjærlighet ved første blikk er kanskje ikke så ekte som vi en gang håpet. En studie ved Northwestern University i USA har vist at minnene våre kan bli ødelagt av følelsene våre, slik at minnene våre blir omformet og redigert.

32

Stort ordforråd

En gjennomsnittlig person kan huske mellom 20 000 og 35 000 ord, hvorav 10 000 av disse ordene er tilegnet innen åtteårsalderen.

31

Det gode mot det dårlige

Ifølge en studie fra 1930 ble 42 prosent av de gode minnene glemt, mot 60 prosent av de dårlige, etter at deltakerne i studien ble bedt om å huske hendelser gjennom livet og gjenta dem en uke senere.

Tbiologien
av hukommelse

Sette inn ny artikkel: så tenker du dig smartare

Sette inn ny artikkel

Hvorfor glemmer vi
glemmer vi?

Når vi navigerer gjennom livet, samler vi på massevis av suvenirer i form av minner. Men vi kan ikke beholde alle disse for alltid

Har du noen gang gått inn i et rom for så å glemme hva du gikk inn dit for å gjøre? Forskere tror at hjernen tolker det å gå inn en dør som et nytt sted og en ny scene, noe som fører til at du midlertidig sletter tankerekken din - korttidsminnet om hvorfor du gikk dit i utgangspunktet. Dette er bare én av hjernens mange finurligheter og taktikker. Og selv om det kan være frustrerende å glemme, kan menneskekroppen bare fungere med en balanse mellom slettede og konsoliderte minner.
Hukommelsen former hvem du er, knytter sammen kronologiske hendelser, gir mening til omgivelsene dine og gjør det mulig for deg å skape relasjoner. Hukommelsen fungerer også som et overlevelsesverktøy som holder deg i live. Ved å lære hva som er farlig og huske enkel informasjon som hvor du bor og hvor du finner mat, er du bedre rustet til å velge hva du vil ha nytte av og hva du bør unngå ved hjelp av tidligere erfaringer.
Når du lærer deg ny informasjon, enten det er en kompleks ferdighet eller navnet på en gjenstand, danner hjernen nye forbindelser mellom nerveceller som kalles nevroner. Dette skaper et kart i hele hjernen som gjør det lettere å hente frem tidligere informasjon. Jo mer du for eksempel repeterer navnet på en gjenstand, desto sterkere blir forbindelsen, og desto lettere er det å huske navnet. Det kan virke som om du blir mer intelligent jo mer opptatt dette nevrale kartet er. Men på samme måte som en smarttelefon blir langsommere når lagringsplassen når sin grense, er hjernen din mer effektiv når den har mindre å behandle. Den glemmer aktivt informasjon som ikke gjenbrukes, eller som ikke har fremkalt en betydelig følelsesmessig reaksjon, ved å svekke de tilsvarende forbindelsene mellom nevronene. Ved å undertrykke uviktig informasjon fra å bli aktive minner unngår hjernen å bli overveldet. I andre tilfeller kan smertefulle minner om traumatiske hendelser blokkeres eller omskrives slik at de fremkaller mindre smerte. Ved å undertrykke disse smertefulle minnene opprettholdes den emosjonelle stabiliteten som er nødvendig for å fungere effektivt i hverdagen.
Glemsel skaper også kreativitet. Hvis minnene var permanente, ville tankeprosessene og handlingene våre være for rigide, og hjernen vår ville ikke kunne utvikle nye måter å tenke på. Kreativitet gir oss muligheten til å utforske nye tilnærminger til problemer og uttrykke oss på en unik måte. Når du føler deg overveldet eller stresset, er hjernen mindre i stand til å danne nye tankemønstre og går tilbake til mer rigide vaner og tankeprosesser. Dette er noen ganger årsaken til at man opplever en mental blokkering under kreative aktiviteter.
Glemsel blir ofte sett på som en svakhet - en indikasjon på intelligens og hvor mye kunnskap hjernen vår kan lagre. Men når vi er på topp kognitivt, er hukommelsen i stadig utvikling, og glemsel bør snarere betraktes som en superkraft. Når du sletter støyen som opptar hukommelsen, kan du bruke mer energi på å fokusere, tilpasse og prioritere den informasjonen du trenger for å forme selvfølelsen din og trives mentalt.

Visste du det?
En gjennomsnittlig person kan ha mellom fem og ni ting i korttidsminnet på en gang

"Hvis minnene var permanente, ville tankeprosessene våre være for rigide, og hjernen vår ville ikke kunne utvikle nye måter å tenke på"

Selv bittesmå bananfluer har evnen til å huske
til å huske - så vel som til å glemme

Enrico Marraffa vant ni av ti priser under VM i minne 2024

© Adobe Stock / Alamy

Hva om du ikke glemte det?

Hvis hjernen din hadde et uendelig minne, ville organet bli ineffektivt og overstimulert

1 Beslutningslammelse Den prefrontale cortex vil bli så overbelastet med unyttig informasjon at du vil lide av beslutningslammelse. Det vil si at man ikke er i stand til å prioritere hvilke handlinger man skal utføre, fordi det er for mye data å filtrere og bearbeide. Resultatet er at hjernen mister fokus, sliter med å løse problemer og bruker mer energi på å bearbeide hvert eneste trivielle minne.

2 Forkrøplende følelser Amygdala i tinninglappen bearbeider følelsene dine og knytter dem sammen med minner. Vanligvis glemmer hjernen svært emosjonelle og belastende minner eller gjenopplever dem gjennom en mer håndterbar rekonstruksjon. Uten denne evnen ville hjernen hele tiden spille av traumatiske minner på nytt, noe som ville føre til høyt stressnivå og angst.

3 Vaneovergang En gruppe strukturer i midten av hjernen som kalles basalgangliene, lærer og husker vaner slik at de kan utføres uten at man trenger å tenke over det. Hvis du husket alle versjoner av en vane, ville motstridende metoder bremse motorikken din.

Visste du at
Hjernen behandler visuell informasjon 60 000 ganger raskere enn tekst

"Minnet ditt fungerer også
fungerer også som et overlevelsesverktøy,
og holder deg i live"

4 Hallusinerende minner Oksipitallappen spiller en rolle i det visuelle minnet, der den husker hvordan steder, gjenstander og mennesker ser ut. Hvis man holder fast på for mange minner, kan det forvrenge opplevelsene med gamle visuelle minner.

Visuelle elementer fra fotografier kan
inkorporeres i førstehåndsminner

Minner dannes når forbindelsene mellom
nevroner øker i styrke eller antall

5 Nevral utmattelse Hjernens nevroner ville være i konstant aktivitet hvis vi ikke ga slipp på informasjon, noe som ville skade cellene. Dette ville hindre hjernen i å beskjære nevroner - fjerne svakere nerveforbindelser og styrke mer essensielle hukommelsessignaler.

Sletting av celler

Visste du det?
Det finnes rundt 86 milliarder nevroner i menneskehjernen

Spesialiserte nevroner som kalles engramceller, er ansvarlige for å gjøre endringer i hjernen når du lærer ny informasjon for å lagre minner. Men i tillegg til å lagre minner bidrar disse engramcellene også til å slette minner ved å svekke forbindelsene i hukommelsesbanene. Dette gjør minnene mindre tilgjengelige over tid, og fører til at du glemmer et minne. På grunn av dette blir engramceller ofte kalt "glemselceller". Kjemiske endringer i disse cellene endrer tilstanden deres slik at de blir mindre tilgjengelige for lagring av informasjon. De reduserer den synaptiske styrken, slik at det blir vanskeligere for hjernen å hente frem et minne. Ikke alle endringene i engramcellene er irreversible. Noen minner blir svekket og glemmes som regel. Men hvis man får ny informasjon om undertrykte minner eller opplever en sansepåvirkning som er relatert til minnet, kan det reorganisere og styrke et falmende minne.

Er hukommelsen din nøyaktig?

Har du noen gang opplevd at en historie reiser rundt i vennegjengen, blir mer dramatisk eller får andre elementer fremhevet jo mer den blir gjenfortalt? Dette kan også skje internt, når hjernen din gjenkaller et minne. Hvis du har hull i minnet om en hendelse, kan du ubevisst skape ny informasjon for å komplettere den manglende tidslinjen. En annen grunn til at du kan dikte opp et minne, er hvis det er et svært følelsesladet minne. Hjernen beskytter deg mot å oppleve smertefulle og stressende følelser, så hvis du tenker tilbake på en svært emosjonell periode i livet ditt, kan det hende du hopper over deler av minnet eller demper det for å gjøre det mer følelsesmessig håndterbart å huske det.
Tidligere trodde forskere at minner var fikserte. Men når du gjenkaller minner, kan du styrke, svekke og til og med omforme dem. Minner blir midlertidig ustabile etter at de er hentet frem, noe som gjør det mulig å endre dem. Rekonstruksjon av minner kan påvirkes av følelser, tanker og omgivelsene i det øyeblikket minnet hentes frem. Hvis du for eksempel er rolig når du gjenopplever en stressende tid, kan den følelsesmessige tyngden den har, reduseres.

5 fakta  ting som får deg til å glemme

1 Høyt stressnivå
Når du er stresset, frigjøres hormonet kortisol i hjernen. Dette kan skade hippocampus, som er det området i hjernen som er ansvarlig for å hente inn informasjon. Du har også en tendens til å fokusere på det stressende emnet i stedet for på ny informasjon.
2 Mangel på søvn
Under den dype søvnen styrkes nervebanene som befester minnene. Uten god søvn kan ikke langtidsminner dannes ordentlig. Søvnmangel reduserer også fokuset når man er ved bevissthet, noe som begrenser evnen til å huske.
3 Multitasking
Hvis du engasjerer hjernen i en annen aktivitet samtidig som du prøver å huske ny informasjon, må hjernen veksle mellom de to oppgavene. Dette reduserer hukommelseseffektiviteten.
4 Avhengighet av teknologi
Du kan minne deg selv på fakta med et raskt søk på nettet eller stille inn telefonen til å gi deg automatiske påminnelser. Men dette hindrer hjernen i å øve på å huske og svekker denne evnen.
5 Kosthold og mangler
B-vitaminer, omega-3-fettsyrer, sink og jern er alle viktige næringsstoffer for hukommelsen. De øker produksjonen av nevrotransmittere og fremmer synaptisk plastisitet.

© Shutterstock / Alamy

Visste du at?
Søvn forbedrer hukommelsen med 40 prosent

Minnet gjennom årene

Glemte drømmer

Når du sover tungt, går hjernen i gang med å sortere og filtrere minnene dine. Overflødige detaljer som reduserer effektiviteten i tankeformingen, blir forkastet, mens nyttig informasjon som er lært i løpet av dagen, blir konsolidert i langtidsminnet slik at den kan hentes frem senere. Det finnes fire hovedstadier av søvn. De tre første er NREM-søvnstadier (non-rapid eye movement), og det tredje er REM-søvn. Det er under NREM-søvnen at du med vilje "glemmer" noe av dagens informasjon, slik at du unngår at trivielle ting opptar for mye av tankene dine.
I REM-søvnen fortsetter minnebearbeidingen, også av følelsesmessige minner. Det er under denne dype søvnen at du også opplever drømmer. De fleste drømmer vil du imidlertid bare huske en liten del av. I andre drømmer kan du våkne opp og være helt oppslukt av drømmen, for så å ha glemt handlingen en time senere. Dette skyldes at nervebanene som er ansvarlige for å lagre informasjon i langtidsminnet, er mindre aktive når du når REM-søvnen. Korttidsminnet fungerer fortsatt relativt godt i denne ubevisste tilstanden, men de fleste drømmer du har mens du sover, er glemt i løpet av 30 sekunder. For å huske dem lenger, må du vanligvis våkne mens drømmen fortsatt er i ferd med å formes.

Hvordan hjernen din forbedres og svekkes etter hvert som du blir eldre

Amnesi i barndommen
En gjennomsnittlig person kan huske sitt tidligste minne fra rundt 3,5 års alder, og det er mer sannsynlig at kvinner har et tidligere første minne. Men hvorfor er det en blackout i minnene om våre første opplevelser? Det skyldes at hjernen ikke er fullt utviklet ennå, og at evnen til å lagre langtidsminner er redusert.

Hukommelsen på topp
Evnen til å huske ny informasjon er på sitt høyeste når du er i 20-årene. Korttidshukommelsen fortsetter å bli bedre frem til rundt 25-årsalderen, når hjernen er fullt utviklet. Deretter holder den seg på et stabilt nivå i det påfølgende tiåret. I 30-årsalderen er evnen til å huske ansiktet til en person størst.

Den hukommelsesstyrkende dype
søvnen avtar i slutten av 30-årene

Avtagende effektivitet
Rundt 45-årsalderen begynner hjernens hukommelse å bli dårligere. Dette er ikke en plutselig endring, men du kan oppleve at det tar lengre tid å huske et navn fra fortiden. En studie utført av University College London fant at mellom 45 og 49 års alder avtar den mentale tankegangen din med 3,6 prosent, og opptil 9,6 prosent i alderen 65 til 70 år.

Biologien
av hukommelse

En aldrende hjerne
Den delen av hjernen som produserer hukommelse, svekkes gradvis etter hvert som man blir eldre. Dette kan gjøre eldre mennesker mer glemsomme enn barn og yngre voksne. Eldre hjerner blir mindre i stand til å reparere hjerneceller og stimulere nye nervebaner, ettersom det produseres mindre av de hormonene og proteinene som er nødvendige for disse funksjonene.

Hvor raskt man glemmer

Psykologen Hermann Ebbinghaus viste i sin "glemselskurve" at 80 prosent av det innlærte innholdet går tapt i løpet av en måned

Visste du at?
Etter at du har fylt 60 år, mister du mer enn 0,5 prosent av hjernevolumet ditt hvert år

20 minutter

Kort tid etter at du har lært ny informasjon, er 42 prosent glemt. Etter 20 minutter gjennomgår hjernen sin første sorteringsprosess, og det mest dramatiske tapet av læring skjer.

24 timer

Hvis du ikke går gjennom informasjonen på nytt, vil rundt 67 prosent av den nye informasjonen du har lært, være glemt etter én dag, fordi hjernen forkaster uvesentlig materiale av effektivitetshensyn.

31 dager

Etter en måned vil du bare huske 21 prosent av denne nye informasjonen. Hjernen din vil sortere noe av dette i langtidsminnet, mens resten vil forsvinne hvis det ikke blir revidert.

60 dager

Hvis du ikke repeterer informasjonen med praktisk anvendelse, noe som styrker nerveforbindelsene og befester hukommelsen, vil 90 prosent av det du har lært, være glemt etter 60 dager.

© Shutterstock

Hukommelsesskader og sykdom

Demens er en samlebetegnelse for tilstander med
hukommelsestap forårsaket av nevronskader

Frontotemporal demens
Frontotemporal demens (FTD) oppstår i hjernens frontal- og temporallapper. Når nervecellene her blir skadet, kan det ikke opprettes forbindelser mellom disse lobene og resten av hjernen. Skader i frontallappen fører til atferds- og personlighetsendringer, mens skader i tinninglappen gjør det vanskeligere å huske språk.

Alzheimers sykdom
Denne sykdommen er den vanligste årsaken til demens. Hukommelsestapet forverres over tid og skyldes en opphopning av to proteiner - amyloid og tau. Amyloider er unormale proteiner som bygger seg opp langs hjernecellene, mens tau forårsaker floker inne i hjernecellene. Denne kombinasjonen forhindrer den vanlige dannelsen og lagringen av minner.

Vaskulær
Dette er den nest vanligste formen for demens, og skyldes redusert blodtilførsel til hjernen. Vaskulær demens kan oppstå som følge av blodpropp i hjernen eller innsnevring av blodårer. Dette fører til at oksygennivået i hjernecellene reduseres, noe som forårsaker skader og svekker hukommelseskretsene.

Lewylegemer
Denne formen for demens skyldes at det dannes klumper av proteiner som kalles Lewy-legemer inne i hjernecellene. En av ti personer med demens har Lewylegeme-demens. Disse proteinene hindrer cellene i å kommunisere med hverandre slik at de kan gjenkalle minner, fordi de kommer i veien for de kjemiske signalstoffene som er nødvendige for å gjøre dette.

Visste du at?
Å midlertidig glemme noe du vet, kalles å "blokkere

MR-undersøkelser viser eventuelle endringer i
hjernens struktur og funksjon
etter en alvorlig skade

Et slag mot minnet

Et slag mot hodet som forårsaker en traumatisk hjerneskade (TBI), innebærer større risiko enn mange andre fysiske ulykker, ettersom det organet som rammes, er ansvarlig for bevegelighet, personlighet og hukommelse. En mild traumatisk hjerneskade kan påvirke hjernecellene midlertidig, mens en alvorlig traumatisk hjerneskade kan føre til mer langvarige hukommelsesproblemer. Hodetraumer kan forårsake rifter eller skade på hjernecelleforbindelsene som sender hukommelsessignaler. Denne forstyrrelsen kan føre til retrograd amnesi - tap av langtidsminner fra før ulykken - og gjør det mer utfordrende å danne nye hukommelsesforbindelser.
En alvorlig hjernerystelse, som skyldes et slag mot hodet som får hjernen til å sprette mot innsiden av hodeskallen, kan føre til hevelse i hjernevevet. I slike tilfeller begrenser det økte trykket i hodet blodgjennomstrømningen, og oksygenmangelen hindrer hukommelsen. Når cellene skades under en hodeskade, kan hjernen ikke regulere frigjøringen av kjemiske budbringere som glutamat. Vanligvis bidrar glutamat til å sende beskjeder mellom nervecellene for å hjelpe hukommelsen. Men for mye kan overstimulere cellene, skade dem og øke glemsomheten.

"En mild traumatisk hjerneskade kan påvirke hjernecellene dine midlertidig"

Hvordan dyrs minner kan sammenlignes

Dyr kan huske viktig informasjon om overlevelse
hele livet, men hvor lang tid tar det før de glemmer
trivielle hendelser i arbeidsminnet?

Sjimpanser

20 sekunder

Dette tyder på at menneskets korttidsminne ble utviklet etter at vi utviklet oss fra våre felles forfedre

25 år

Sjimpanser kan huske ansikter i 25 år
25 år

Bier

To minutter

Bienes korttidsminne hjelper dem med å navigere i labyrintlignende miljøer

Tre dager

Biene husker hvor kuben befinner seg i flere dager av gangen

Kråker

30 sekunder

De fleste fuglearter glemmer korttidsminner etter at det har gått et halvt minutt

17 år

Kråker bar nag til en menneskelig fangevokter i nesten
to tiår

27
sekunder

Det gjennomsnittlige korttidsminnet til 25 arter av fugler, pattedyr og bier

Elefanter

Fem minutter

Informasjon slippes raskt for å holde deres sosiale og miljømessige hukommelse sterk

12 år

Elefanter kan huske duften av en slektning i over ti år

Mennesker

48 timer

Mennesker kan huske tilfeldige hendelser i over to døgn

Ubestemt tid

Den store hjernen vår kan lagre noen minner hele livet

Hunder

En hund husker bare de siste par kastene i en apportlek

Ti år

Inngrodde triks fester seg hos hunder etter et tiår

Har planter hukommelse?

Planter har ikke hjerne, noe som betyr at de ikke kan ha hukommelse på samme måte som mennesker. De fleste planter har imidlertid har imidlertid komplekse signalsystemer som gjør dem i stand til å kommunisere med hverandre og lære av utløsende faktorer i miljøet. Et eksempel på en plante som anses å ha korttidshukommelse, er den kjøttetende venusfluefellen. Venusfluefellen har en kjevelignende munn som består av to sett med blader som klemmes sammen når et insekt kommer inn.
For å oppdage tilstedeværelsen av et objekt har Venusfluefellen sensoriske hår på bladene, som bøyes når en flue lander oppå dem. For å spare energi utløses ikke fellen når en regndråpe stimulerer plantens hår, men fluens bevegelse aktiverer smekkeren. For å oppnå dette har planten et minne på 30 sekunder, der den husker det første kontaktpunktet med et objekt. Et levende insekt vil deretter krype over bladet og slå et nytt hår. Planten, som vet at dette er den andre utløseren av et potensielt måltid, lukker seg for å sikre byttet. På en måte husker planten et mønster som tilsvarer mat.

Når byttedyr berører hårene på en Venusfluefanger, frigjør planten kalsiumsignaler

Types av minne

Hjernen din er så mye mer enn en harddisk
harddisk for informasjon

Brainer samler inn, katalogiserer og arkiverer data kontinuerlig, og våre erfaringer påvirker alt vie do. It tas syv ulike typer hukommelse for å utføre selv de enkleste oppgaver.
Tenk deg at telefonen din begynner å surre mens du leser denne artikkelen. Før lyden når din bevisste oppmerksomhet, må du filtrere den fra alle de andre sansesignalene du mottar. Det tar tid, så sensorminnet ditt spiller inn et kort lydbånd for å gi deg tid til å bearbeide det.
Du sjekker lyden opp mot langtidsminnet ditt, og går inn i et delsystem som kalles deklarativt minne for å finne ut hva lyden betyr. Deretter bestemmer du deg for at den er viktig nok til å fokusere på. Så du tar opp telefonen og låser opp skjermen. Dette bruker prosedural hukommelse (muskelminne) - du har øvd så mye på denne handlingen at du kan gjøre den uten å tenke.
Du ser på skjermen og ser en melding fra en venn. Du bruker korttidsminnet til å holde styr på setningene mens du leser, og det semantiske minnet (fakta) til å finne ut hva ordene betyr. De ber deg om å gå ut i kveld.
Du er usikker på om du har tid, så du holder tiden i korttidsminnet mens du sjekker dagboken din. For å finne ut om du har lyst til å gå, bruker du det episodiske minnet, som lagrer informasjon om fortiden din. Du henter frem gamle minner om vennen din, tar et valg, og bruker det prosedurale og semantiske minnet for å sende et svar. Bare det å svare på en venns melding krever mye hjernekraft.

typer
minne

Skorttidshukommelse

Sorttidsminnet er hjernens notatbok. Det er et kraftfullt verktøy for problemløsning, men det har begrenset tid og plass. Det krever innsats og oppmerksomhet å lagre informasjon her, og det skjer bare når vi er bevisste. Korttidsminnet har bare plass til rundt syv elementer, pluss minus to, og informasjonen forsvinner raskt.
Ved å øve opp korttidsminnet kan det holde seg lenger, og ved å gruppere informasjon i biter kan man øke minnekapasiteten. Men korttidsminnet er egentlig ikke til for lagring. Det er mye mer nyttig som en arbeidsplate for manipulering av informasjon.
Korttidsminnet utgjør en del av arbeidsminnet - hjernens system for rask problemløsning. Det er denne delen av hukommelsen som holder styr på lesing, deler opp restaurantregninger og regner ut veien til butikken.
Når korttidsminnet er aktivt, lyser en del av hjernen som kalles prefrontal cortex opp. Venstre side aktiveres når du prøver å huske lyder, og høyre side aktiveres når du tenker på rom. Disse to viktige hjerneområdene tilsvarer to kritiske arbeidsområder som arbeidsminnet bruker under problemløsningsoppgaver. Den første er den fonologiske loopen - stemmen inne i hodet ditt - som lagrer lyddata. Den andre er den visuospatiale skisseblokken - øyet - som lagrer bilder og mentale kart.
Arbeidsminnet støttes også av et tredje område i korttidsminnet som kalles den episodiske bufferen. Dette området inneholder informasjon fra de andre sansene og holder styr på tiden. Selv om de har liten kapasitet, spiller disse hukommelseslagrene hver for seg en avgjørende rolle når det gjelder å hjelpe oss med å bearbeide informasjon raskt.

Sensorisk hukommelse

Sanseminnene er som ekko, de gjentar det siste du så, hørte eller følte i en midlertidig loop. Det er grunnen til at du kan finne ut hva noen sa, selv om du egentlig ikke hørte etter.
Du har bare kapasitet til å ta hensyn til rundt én prosent av den innkommende sanseinformasjonen til enhver tid, så hjernen lagrer de overskytende dataene i en midlertidig kø. Den organiserer sanseinntrykkene i biter som kalles "hendelser", deler dem opp i enda mindre biter som kalles "segmenter", og lagrer en detaljert oversikt over alle syn, lyder, smaker, lukter og følelser som skjer akkurat nå.
Inntrykkene i sansehukommelsen er levende, men de varer bare brøkdeler av et sekund før de blekner bort. Dette gir hjernen akkurat nok tid til å finne ut hvilken informasjon den skal legge merke til og hvilken den skal ignorere.

Korttidsminnet er arbeidsminnets notatbok

Det sensoriske minnet lagrer midlertidige ekkoer av innkommende informasjon

Langtidshukommelse

Korttidsminner er raske og enkle for hjernen å lage, men så snart du mister fokus, forsvinner informasjonen. Langtidsminnet løser dette problemet ved å lagre dataene permanent i nettverk av sammenkoblede hjerneceller. Disse nettverkene, som kalles ensembler, kan gjenskape de elektriske sporene etter opplevelsene dine, slik at du kan gjenkalle fakta, hendelser og ferdigheter på forespørsel.
Langtidsminnet består av to hoveddeler: Den ene inneholder informasjon som du kan hente frem bevisst (deklarativt minne), og den andre består av instruksjoner du kan hente frem uten å tenke (prosedyrehukommelse). Begge typer er avhengig av et fenomen som kalles synaptisk plastisitet.
Synapser er forbindelsene mellom hjernecellene, og hjernen din har rundt 100 billioner av dem. De gjør det mulig å sende beskjeder fra én celle til den neste ved hjelp av kjemiske signaler som kalles nevrotransmittere, men de er ikke alle like sterke; styrken til hver synapse avhenger av hvor ofte den brukes. Det betyr at hjernen hele tiden kobler seg om, og hele tiden justerer styrken på eksisterende synapser, skaper nye forbindelser og fjerner gamle.
Sterke forbindelser mellom nettverk av hjerneceller gjør det enklere og raskere for hjernen å aktivere bestemte kretsløp. Jo mer du øver på en ferdighet eller gjentar et faktum, desto sterkere blir forbindelsene. Men repetisjon er ikke alltid nødvendig; det er mulig å lagre langtidsminner etter bare én eksponering. Det hjelper hvis den nye informasjonen er knyttet til noe du allerede kan, fordi mange av forbindelsene som kreves for å lagre minnet, allerede er på plass.

Langtidsminnet er hjernens permanente harddisk

Episodisk minne lagrer livserfaringene dine

Episodisk hukommelse

Episodiske minner kan være så enkle som hva du spiste til frokost forrige mandag, eller så komplekse som en fullstendig repetisjon av din første skoledag. De er hjernens selvbiografiske lagringssystem, som inneholder spesifikk informasjon om hendelser fra fortiden.
Hippocampus får bare én sjanse til å kode episoder inn i langtidslageret, så den er avhengig av støtte fra andre hjerneområder. Det gjelder blant annet amygdala, som knytter følelser til minnene: Jo sterkere den emosjonelle forbindelsen er - god eller dårlig - desto vanskeligere er det å glemme det episodiske minnet. Dette er grunnen til at de mest levende episodiske minnene ofte er følelsesmessig ladet.
Andre hjelpere for det episodiske minnet er den mediale tinninglappen og den prefrontale cortex, områder som begge sørger for at minnene lagres i riktig rekkefølge.
Du kan hente frem episodiske minner når du vil, men de kan også dukke opp uventet når du dagdrømmer. Dette spiller en avgjørende rolle i fremtidsplanleggingen, slik at du kan bruke tidligere erfaringer til å forberede deg på hva som kan komme til å skje.

Deklarativ (eksplisitt) hukommelse

Det deklarative minnet er det nærmeste vi kommer en harddisk i menneskehjernen. Det tar seg av langtidsminnene som du har tilgang til med bevisstheten, og det består av to deler. Det semantiske minnet lagrer fakta, mens det episodiske minnet lagrer hendelser.
Det deklarative minnet kalles noen ganger "eksplisitt" minne fordi det inneholder spesifikk kunnskap: hva, når, hvor, hvem og hvorfor.
Langtidslagring av deklarative minner skjer i en del av hjernen som kalles neocortex. For å komme dit må minnene gå via hippocampus, som fungerer som en portvokter og avgjør hvilken informasjon som er viktig nok til å lagres. Hippocampus tar disse beslutningene i samarbeid med hjernens emosjonelle senter, amygdala.
Hippocampus kan oppdatere og redigere minnene etter hvert som ny informasjon kommer inn, men den har sjelden et perfekt register. Spør du ti personer om hva de så på åstedet for en trafikkulykke, vil de alle gi litt forskjellige forklaringer.

Det deklarative minnet inneholder både generelle fakta og spesifikke erfaringer

"Den tar seg av fakta og generelle ideer"

Semantisk hukommelse gjør at du kan gjenkjenne en bursdagskake

Semantisk minne

Semantisk betyr bokstavelig talt "knyttet til språk eller logikk"; det er den delen av hukommelsen som håndterer kunnskap. Det er den delen av hukommelsen som håndterer kunnskap. Den tar vare på både spesifikke fakta, som datoen for en venns bursdag, og generelle ideer, som ballonger.
Det er dette minnelageret som gjør at du kan gjenkjenne en bursdagskake og vite at du bør tenne lysene, selv om du sannsynligvis aldri har sett akkurat den kaken før.
Å lagre data i det semantiske minnet tar tid og krever repetisjon. Du trenger ikke å huske en bestemt fest for å vite hva en bursdagskake er.
For å lagre semantiske minner må hippocampus legge ned fakta uten alle de ekstra detaljene om hvor du var eller hvordan du følte deg da du lærte dem. Jo flere ganger du støter på den samme informasjonen, desto lettere er det for hippocampus å trekke ut faktaene og lagre dem som selvstendige hukommelsesbiter.

Prosedural (implisitt) hukommelse

Procedural hukommelse er grunnen til at du aldri glemmer hvordan du skal sykle. Det kalles også "muskelminne", og er hjernens lagringsplass for "hvordan"-manualer om oppgaver som krever sekvenser av handlinger. Her lagres blant annet "hvordan man går", "hvordan man spiller piano" og "hvordan man setter sammen ord til setninger". Denne informasjonen er ubevisst, noe som gjør at du kan utføre oppgaver uten å måtte tenke på dem, og dermed spare dyrebar energi.
Prosedyrehukommelsen involverer flere deler av hjernen, men noen av de viktigste er parietallappene, basalgangliene og lillehjernen. Parietallappene lager koblinger mellom ulike typer informasjon, og kobler innkommende sensoriske data til kunnskap om muskelbevegelser. Basalgangliene hjelper til med å bestemme hvilke handlinger som skal utføres. Lillehjernen koordinerer selve bevegelsene og sørger for at alt skjer i riktig rekkefølge og til riktig tid.

Det lukter kjent

Hvorfor tar visse dufter deg rett tilbake til fortiden?

Tnesen kan fange opp tusenvis av forskjellige kjemiske signaler, noe som gjør oss i stand til å oppfatte millioner av unike lukter. Noen av disse duftene utløser sterke minner, og det hele skyldes koblingen i hjernen vår.
Signalene som kommer fra nesen, når frem til luktpærene før de sendes videre til hjernebarken. Denne delen av hjernen fungerer som en inngangsport, og skaper forbindelser til flere andre hjerneområder. Her finner vi orbitofrontal cortex, som er involvert i beslutningsprosesser, amygdala, hjernens emosjonelle senter, hypothalamus, som knytter nervesystemet og hormonsystemet sammen, insula, som er involvert i bevisstheten, entorhinal cortex, som er involvert i hukommelse og navigasjon, og hippocampus, som er mesteren i langtidslagring av hukommelse.
Disse forbindelsene hjelper oss til å lære hvor lukter kommer fra og hva de betyr. Hvis vi møter den samme lukten igjen, vet vi hvordan vi skal reagere. For eksempel lyser hjernens senter for trusseloppdagelse, amygdala, opp når vi lukter noe som er ubehagelig.
Lukter kan utløse sovende minner. Disse strekker seg tilbake til barndommen, og studier på rotter tyder på at de dannes i løpet av utviklingen. Sterke luktrelaterte minner kan hjelpe dyrene med å overleve før de andre sansene er fullt utviklet - etter hvert som øynene og ørene blir bedre, blir behovet for å huske lukter mindre viktig. Når de kjenner duftene igjen i voksen alder, kan minnene komme tilbake.

Fra nese til hjerne

Luktesansen vår er koblet til hukommelses- og følelsessenteret i hjernen

Reseptorcelle
Når signalene treffer cellene, utløser de nerveimpulser som beveger seg mot luktpæren.

Flimmerhår
Hårlignende strukturer på innsiden av nesen registrerer ulike kjemiske signaler.

Luktpæren
Signaler fra ulike lukter samles her før de går videre til den pyriforme cortex.

Pyriform cortex
Den pyriforme cortex sender signaler ut til deler av hjernen som er involvert i følelser og hukommelse.

som lukter
kjent

Visse dufter kan ta oss rett tilbake til barndommen

Hippocampus
Denne delen av hjernen sørger for lagring av langtidsminnet.

Økt hukommelse

Koblingen mellom lukt og hukommelse har fått forskere til å lure på om vi kan bruke dufter til å forbedre hukommelsesevnen vår. Forskere ved Northumbria University har gjennomført studier for å finne ut hva som skjer med hjernen vår når vi sanser sterke lukter. I en av studiene ba de 180 frivillige om å drikke kamillete, peppermynte-te eller vanlig varmt vann. Deretter testet de humøret og hjernefunksjonen deres. Sammenlignet med vann gjorde kamillete de frivillige mindre oppmerksomme, mens peppermynte-te gjorde dem mer våkne.
I en annen studie gikk 150 frivillige inn i rom som luktet rosmarin, lavendel eller ingenting. Deretter ble de bedt om å fullføre en oppgave på et bestemt tidspunkt. Rosmarin forbedret hukommelsen, mens lavendel forverret den, selv om de frivillige følte seg roligere.

Karakteristiske dufter utløser dype minner og påvirker humøret og konsentrasjonen

Hjernen lagrer minner i forbindelser mellom nerveceller

Duftpartikler

Amygdala
Denne delen av hjernen håndterer frykt og følelser.

Hvorfor kan vi ikke huske drømmene våre?

Du sover en tredjedel av livet, og en stor del av tiden drømmer du, men ofte husker du ikke noen av drømmene dine

Drømmene våre kan være alt fra bisarre til hverdagslige, fra lykksalige til skremmende

E selv på de heldige dagene du våkner med et minne om en drøm i hodet, er det stor sjanse for at minnet forsvinner ut i løse luften i løpet av bare et minutt. I det våkne liv ville et slikt tilfelle av rask glemsel av nylige opplevelser helt sikkert ført deg til legekontoret. I drømme er det imidlertid normalt å glemme. Hvorfor er det slik?
"Vi har en tendens til å glemme drømmer med en gang, og det er sannsynlig at folk som sjelden forteller om drømmer, bare glemmer dem lettere", sier Thomas Andrillon, hjerneforsker ved Monash University i Melbourne, Australia. Det kan være vanskelig å tro at man har hatt en drøm hvis man ikke husker noe som helst, men studier viser at selv personer som ikke har husket en eneste drøm på flere tiår, eller til og med hele livet, faktisk husker dem hvis de blir vekket i riktig øyeblikk, legger Andrillon til.
Selv om den eksakte årsaken ikke er helt kjent, har forskerne fått et visst innblikk i hukommelsesprosessene under søvnen, noe som har ført til flere ideer som kan forklare vår særegne glemsomhet.  Du er våken, men er er hippocampus våken? når vi sovner, er det ikke alle hjernens regioner som kobles ut samtidig, ifølge en studie fra 2011 i tidsskriftet Neuron. Forskerne har funnet ut at en av de siste regionene som går i dvale, er hippocampus - en buet struktur som ligger i hver hjernehalvdel, og som er avgjørende for å flytte informasjon fra korttidshukommelsen til langtidshukommelsen.
Hvis hippocampus er den siste som sovner, kan den også være den siste som våkner, sier Andrillon. "Så det kan hende at du våkner opp med en drøm i korttidsminnet, men siden hippocampus ikke er helt våken ennå, er ikke hjernen i stand til å ta vare på dette minnet."
Selv om dette kan forklare hvorfor drømmeminner er så flyktige, betyr det ikke at hippocampus har vært inaktiv hele natten. Faktisk er denne regionen aktiv under søvnen og ser ut til å lagre og ta vare på eksisterende minner for å konsolidere dem i stedet for å lytte etter nye opplevelser. Når du våkner, kan hjernen trenge noen minutter på å starte minnekodingen.
I en studie fra 2017 publisert i tidsskriftet Frontiers in Human Neuroscienceovervåket franske forskere søvnmønsteret til 18 personer som rapporterte at de husket drømmene sine nesten hver dag, og 18 andre som sjelden husket drømmene sine. Teamet fant ut at de som husket få drømmer, våknet oftere i løpet av natten enn de som husket få drømmer. Disse oppvåkningene midt på natten varte i gjennomsnitt i to minutter for de som husket mye drømmer, mens de som husket lite drømmer i gjennomsnitt våknet i ett minutt.  Nevrokjemisk suppe
Vår dårlige evne til å kode inn nye minner under søvn er også knyttet til endringer i nivåene av to nevrotransmittere, acetylkolin og noradrenalin, som er viktige for å holde på minner. Når vi sover, synker acetylkolin- og noradrenalinnivået dramatisk.
Så skjer det noe merkelig når vi går inn i REM-søvnfasen (rapid eye movement), der de mest livaktige drømmene oppstår. I dette stadiet går acetylkolin tilbake til våkenhetsnivået, men nivået av noradrenalin forblir lavt.
Forskerne har ennå ikke funnet ut av dette puslespillet, men noen antyder at denne spesielle kombinasjonen av nevrotransmittere kan være årsaken til at vi glemmer drømmene våre. Økningen i acetylkolin setter hjernebarken i en opphisset tilstand som ligner våkenhet, mens lavt noradrenalin reduserer vår evne til å huske våre mentale eskapader i løpet av denne tiden, ifølge en studie fra 2017 i tidsskriftet Behavioral and Brain Sciences.
Noen ganger er drømmene dine er bare ikke minneverdige
Husker du hva du tenkte på i morges da du pusset tennene? Tankene våre vandrer hele tiden, men vi forkaster de fleste av disse tankene som uvesentlig informasjon. Drømmer, spesielt hverdagslige drømmer, kan være akkurat som dagdrømmer og anses av hjernen for å være for ubrukelige til å huske, skrev den avdøde drømmeforskeren Ernest Hartmann - som var professor i psykiatri ved Tufts University School of Medicine - i Scientific American.
Men drømmer som er mer levende, emosjonelle og sammenhengende, ser ut til å bli husket bedre - kanskje fordi de utløser mer oppvåkning, og fordi den organiserte fortellingen gjør dem lettere å lagre, sier Andrillon.
Hvis du har til hensikt å forbedre drømmetilbakekallingen din, er det noen triks du kan prøve. Robert Stickgold, førsteamanuensis i psykiatri ved Harvard Medical School, foreslår at du drikker vann før du legger deg, fordi det vil få deg til å våkne om natten for å gå på do. Disse "oppvåkningene midt på natten er ofte ledsaget av drømmegjenkalling", sa Stickgold til The New York Times.
Når du legger deg, kan det øke sjansene dine å minne deg selv på at du vil huske drømmene dine gjentatte ganger, og det samme gjør det å føre en drømmedagbok, som noen studier har foreslått. Når du våkner, må du holde fast på det skjøre drømmeminnet: Hold øynene lukket, ligg stille og spill drømmeminnet om og om igjen til hippocampus får sjansen til å ta igjen og lagre minnet på riktig måte.

"Hjernen kan vurdere drømmer, spesielt hverdagslige drømmer, som for ubrukelige til å huske"

Det er ofte lettere å huske drømmer hvis de vekker deg, og det er derfor folk har en tendens til å huske mareritt bedre enn gode drømmer

Glem aldri et ansikt

Vi kan takke ansiktsgjenkjenning for at vi har fått en stor omgangskrets

Ansiktsgjenkjenning hjelper mennesker med å knytte og opprettholde sterke sosiale bånd

Humaner er svært sosiale dyr, og vi er avhengige av andre for å finne trøst, trygghet og lykke. Vi lever i store grupper og har ofte flere forbindelser utenfor vår nære omgangskrets, og vi er i stand til å gjøre dette blant annet fordi vi har evnen til å huske og identifisere ansikter. Ansiktene til dem som er viktige for oss, er lagret i hjernen vår, klare til neste gang vi møter dem. Selv etter mange års avstand kan gamle venner gjenkjenne hverandre på den andre siden av gaten, mens ansiktet til en fremmed som går forbi, forsvinner fra minnet nesten umiddelbart.
En del av hjernen som kalles gyrus fusiformis, er ofte nært forbundet med ansikts- og kroppsgjenkjenning. Den utgjør en del av den ventrale temporale cortex, som består av en rekke strukturer som er involvert i prosesseringen av syn på høyt nivå og gjenkjenning av objekter. En liten del på lateralsiden, kjent som det fusiforme ansiktsområdet, ser ut til å spille flere roller i gjenkjenningen, blant annet evnen til å skille mellom objekter som har svært like trekk.
Ansiktsgjenkjenning er ikke en evne vi er født med - dårlig syn og en hjerne som fortsatt har mye å utvikle, gjør at spedbarn ikke kan lære og identifisere ansikter med en gang. Forskerne diskuterer når de begynner å gjenkjenne kjente ansikter, og anslagene varierer fra to dager til to måneder. Selvgjenkjenning er en mer kompleks øvelse, og det tar vanligvis rundt 18 måneder før babyer forstår at de ser seg selv i speilet. Men ikke alle er i stand til å gjenkjenne et kjent ansikt i en folkemengde. Noen mennesker lider av prosopagnosi, eller "ansiktsblindhet", en lidelse som hindrer dem i å huske og gjenkjenne individuelle ansikter.
Selv evnen til å gjenkjenne sitt eget ansikt i et speil eller på et bilde er svekket. Lidelsen kan oppstå som følge av hjerneskade, men hos noen mennesker utvikles aldri evnen til å gjenkjenne ansikter. Det finnes i dag ingen kur eller effektiv behandling, så prosopagnostikere er ofte avhengige av andre kjennetegn som stemme, ganglag og klær for å kunne skille mennesker fra hverandre.

Har jeg sett deg et sted før?

Vi er ikke de eneste som kan gjenkjenne et kjent ansikt

Mange sosiale dyr kan skille mellom slektninger og fremmede, og i likhet med oss bruker de denne evnen til å opprettholde bånd til familiemedlemmer og huske fiender. For skapninger som papirveps er ansiktsgjenkjenning et avgjørende verktøy som brukes sammen med andre egenskaper som feromoner for å identifisere en inntrenger.
Hunder kan gjenkjenne hverandre og eierne sine, og de kan til og med identifisere ulike følelser i menneskers ansikter. Hester kan også tolke hvordan både hesten og mennesket føler seg ved å se på ansiktsuttrykkene deres. Katter, derimot, ser ikke ut til å kunne skille mellom menneskers ansikter, men er i stedet avhengige av ulike signaler som duft og stemmeleie.
Sauer, som ofte blir ansett for å ha lav intelligens, viste seg å være i stand til å gjenkjenne menneskelige ansikter. Når de ble vist et fotografi av en person, var de i stand til å plukke det ut når det senere ble vist sammen med et annet portrett. Og enda mer imponerende var det at de valgte ansiktet til føreren sin uten noen form for trening.
Å gjenkjenne slektninger og til og med medlemmer av andre arter er ikke uvanlig i dyreriket, men selvgjenkjenning er en sjeldenhet. Bortsett fra mennesker er det bare delfiner, menneskeaper, spekkhoggere, skjærer og elefanter som har vist at de forstår hvem de ser når de ser seg i et speil.

Papirveps husker ansikter med svimlende nøyaktighet

"Dårlig syn og en hjerne
hjerne som fortsatt har mye
mye å utvikle, betyr
at babyer ikke kan lære og identifisere
identifisere ansikter med en gang"

Teknologi for ansiktsgjenkjenning

Programvaren kan nå plukke ut ansikter for oss

Vi er helt avhengige av vår evne til å gjenkjenne ansikter, både av sosiale og sikkerhetsmessige årsaker. Det er så viktig at mennesker har utviklet teknologi som etterligner våre naturlige evner. Ansiktsgjenkjenningsteknologi bruker algoritmer til å lete etter kjennetegn eller analysere størrelsen, plasseringen og formen på ansiktstrekkene i et bilde eller en video, før det søkes i databaser etter kjente ansikter som matcher denne informasjonen.
Siden utviklingen har ansiktsgjenkjenning blitt brukt til å forhindre falske valgstemmer, skanne folkemengder for kriminelle, hjelpe FBI i etterforskning og sammenligne ansiktene til reisende med passbildene deres. Mange telefoner og datamaskiner tilbyr ansiktsgjenkjenning som et sikrere alternativ til passord eller kode. Ikke all ansiktsgjenkjenningsteknologi brukes til sikkerhetsfokuserte oppgaver. Programvare kan også brukes til å kartlegge ansiktsformen slik at man kan endre ansiktstrekk eller bruke animerte filtre i apper på sosiale medier.

Teknologi for ansiktsgjenkjenning kartlegger og måler ansiktstrekk

Hvordan vi lærer

Glem kunstig intelligens, menneskehjernen er det opprinnelige nevrale nettverket

Terhjernen er en samling av anslagsvis 86 milliarder nevroner, som er koblet sammen via et kommunikasjonsnettverk mer komplekst enn internett. Nevronene sender beskjeder som telefonledninger, med elektriske impulser i en hastighet på opptil 180 kilometer i timen. De utveksler signaler ved hjelp av pakker med kjemikalier som kalles nevrotransmittere, som enten kan fortelle neste nevron at det skal sende meldingen videre, eller at det skal tie stille. Forbindelsene mellom nevronene er grunnlaget for hukommelsen, og det er ved å opprette dem at vi lærer.
Teorien om menneskelig læring bygger på ideen om at én hjernecelle ikke kan lære på egen hånd - det er forbindelsene mellom hjernecellene som gjør læring mulig. På slutten av 1940-tallet forklarte psykologen Donald Hebb at "nerver som fyrer sammen, kobler seg sammen". Det betyr i praksis at når hjerneceller aktiveres gjentatte ganger samtidig, blir de

"Teorien om menneskelig læring bygger på ideen om at én hjernecelle ikke kan lære på egen hånd"

Hjernens læringssentre

Disse fem hjerneområdene er avgjørende for læring og hukommelse

1 Prefrontal cortex Den fremste delen av hjernen er ansvarlig for arbeidsminnet. Den sørger for korttidslagring mens vi lærer.

2 Basalgangliene Denne klyngen av hjerneceller styrer motorisk læring - eller "muskelminne" - og dannelsen av vaner.

5 Neocortex Dette er hjernens viktigste lagringsbank. Hippocampus overfører læring til neocortex mens vi sover.

3 Amygdala Denne lille strukturen er ansvarlig for det emosjonelle innholdet i minnene. Vi lærer bedre når opplevelsene er følelsesmessig ladet.

4 Hippocampus Hippocampus ligger i en del av hjernen som kalles tinninglappen. Denne strukturen registrerer tidligere hendelser, slik at vi kan lære av erfaringer.

fysisk og kjemisk knyttet sammen. Å lære en ny ferdighet handler om å styrke forbindelsene mellom hjernecellene som sender signalene for å utføre ferdigheten.
Dette konseptet kalles "hebbisk læring", og på cellenivå ser det omtrent slik ut: Når en hjernecelle sender en beskjed til en annen hjernecelle, må den andre cellen bestemme seg for om den skal sende beskjeden videre. Til å begynne med er det ikke alltid klart om beskjeden er viktig, men hvis cellen sender den samme beskjeden igjen og igjen og igjen, begynner noe å endre seg. Den første cellen begynner å produsere flere nevrotransmittere slik at den kan sende et større signal, og den andre cellen lager flere reseptorer slik at den lettere kan oppdage signalet. Til sammen styrker disse endringene forbindelsen mellom cellene, slik at budskapet alltid når frem.
I den virkelige hjernen er situasjonen mer kompleks. Kommunikasjonen skjer sjelden bare mellom to celler. I virkeligheten har hvert nevron opptil 1000 forbindelser til andre, og signalene kan komme samtidig. Hver nervecelle må vurdere hver melding den mottar, og avgjøre om den skal sendes videre. Læring er prosessen med å balansere disse beslutningene. En av de enkleste måtene å se dette i praksis på, er å se på organismer med enklere nervesystemer enn vårt eget.
Havsnegler har et bemerkelsesverdig organ som kalles en sifon, som de bruker til å bevege seg, spise og puste. Den er ganske skjør, så hvis de føler fare, trekker de den raskt unna. Denne refleksen skjer vanligvis ikke hvis de føler en forsiktig berøring på sifonen. De kan imidlertid lære seg å trekke seg tilbake fra denne ikke-truende situasjonen hvis forbindelsene mellom nevronene endres.
Forskere ved University of California festet elektroder til nevroner hos sjøsneglen. De valgte ut ett nevron fra sifonen og et annet fra halen, som begge sender beskjeder til et tredje nevron som kontrollerer sifonens bevegelser. Før eksperimentet reagerte ikke bevegelsesnevronet på beskjeder fra sifonnevronet.
For å endre på dette sendte forskerne elektriske impulser langs sifonnevronet for å simulere en forsiktig berøring. Samtidig sendte de sterke elektriske impulser langs hale-nevronet for å simulere et faresignal. Slik lærte synapsen at det milde berøringssignalet betydde at det snart kunne være fare på ferde. I løpet av eksperimentet ble forbindelsen mellom sifonnevronet og bevegelsesnevronet så sterk at en lett berøring alene til slutt var nok til å utløse tilbaketrekningsrefleksen uten noe faresignal fra halen i det hele tatt.

"Hvert nevron har opptil 1000 forbindelser til andre nevroner"

Alt du vet er lagret i forbindelsene mellom hjernecellene dine

Fra null til helt

De fire kompetansestadiene ble oppfunnet av Noel Burch på 1970-tallet, og forklarer hvordan vi tenker og lærer

Ubevisst
inkompetanse
Eleven er helt uvitende om at han eller hun mangler ferdigheter, og kan til og med ha overdreven tro på egne evner.

Bevisst
inkompetanse
Eleven blir klar over at det er et gap i forståelsen. Dette kan enten virke motiverende eller demoraliserende.

Bevisst
kompetanse
Eleven øver på ferdighetene og begynner å lære, men må konsentrere seg hardt for å lykkes.

Ubevisst
kompetanse
Eleven behersker ferdigheten. De er nå så gode til det at de kan gjøre det uten å tenke over det.

De mest intelligente dataalgoritmene er modellert etter den menneskelige hjerne

Kunstige nevrale nettverk

AI fungerer nesten på samme måte som den menneskelige hjernen. I stedet for tusenvis av hjerneceller har maskinlæringsalgoritmer tusenvis av noder. I likhet med et nevron mottar hver node innkommende signaler og må avgjøre om de skal sendes videre til neste node. For å gjøre dette valget gir den hvert signal en vekt, som avgjør hvor viktig det er. En høyere vekt betyr større sjanse for at signalet blir sendt videre. Til å begynne med er alle vektene satt tilfeldig, slik at algoritmen i hovedsak gjetter hva den skal gjøre med hvert signal. For å lære, gjør den små endringer i vektene og avgjør om gjetningen er bedre eller dårligere enn før. Denne prøving og feiling-metoden justerer nettverket ved å styrke gode forbindelser og svekke dårlige - akkurat som ved menneskelig læring.

Uten skolelæring ville ikke kunnskapen blitt tilegnet like raskt

Voksne har lettere for å lære ferdigheter som er relatert til ferdigheter de allerede behersker

Nevrotransmitter
Kjemiske signaler sender signaler fra ett nevron til det neste. Etter læring øker mengden av disse signalstoffene i hvert enkelt nevron.

Reseptorer
Reseptorene registrerer signalstoffene som frigjøres av andre nevroner, og utløser nye elektriske impulser. Etter læring øker også antallet av dem.

Synapse
Nevroner sender signaler til andre nevroner ved å sende kjemikalier som kalles nevrotransmittere over mikroskopiske mellomrom.

Læring på molekylær skala

Signaler går fra ett nevron til et annet gjennom mikroskopiske mellomrom som kalles synapser. Det første nevronet frigjør små pakker med kjemikalier som kalles nevrotransmittere, som krysser gapet og treffer det andre nevronet. Reseptorer på det andre nevronet registrerer signalstoffene, og hvis signalet er sterkt nok, utløser de en ny elektrisk impuls. Læring øker mengden nevrotransmittere som det første nevronet frigjør, og øker antallet nevrotransmitterreseptorer på det andre nevronet. Disse endringene styrker forbindelsen mellom cellene, noe som gjør det lettere for dem å utveksle signaler i fremtiden.

Myelinskjede
Myelinskallet isolerer de elektriske signalene som passerer langs aksonene, slik at de kan bevege seg raskere og uten forstyrrelser.

Astrocytter
Stjerneformede støtteceller justerer hastigheten på kommunikasjonen ved å kontrollere tykkelsen på isolasjonen rundt hvert nevron.

Nevron
Nevroner sender beskjeder gjennom hjernen ved å sende elektriske signaler nedover lange, tynne strukturer som kalles aksoner.

Innstilling av hjernens forbindelser

På mikroskopisk nivå handler læring om forbindelsene mellom hjernecellene

Oligodendrocytter
Disse fettcellene slynger seg rundt nervecellenes aksoner som plasten rundt elektriske ledninger.

Fortykning av skjeden
Under innlæringsprosessen blir nervecellene dekket av ekstra myelin i celler som kalles oligodendrocytter, noe som øker hastigheten på nerveledningen.

5 Fakta  Om nevronene dine

1 De består av tre deler Cellekroppen inneholder genetisk kode og proteinfabrikker. Dendrittene mottar innkommende signaler, og aksonet sender elektriske meldinger videre til andre celler.
2 Det finnes tre typer Sensoriske nevroner registrerer berøring, smak, lys, lyd og lukt. Motoriske nevroner sender signaler til musklene, og internevroner kobler andre nevroner sammen.
3 De lever ikke evig I likhet med oss blir nervecellene i hjernen og kroppen gamle og dør. Tap av nevroner bidrar til sykdommer som Alzheimers, Parkinsons og Huntingtons.
4 De trenger støtte Nevronene er avhengige av andre celler for å gjøre jobben sin. Astrocytter opprettholder den kjemiske balansen, oligodendrocytter isolerer elektriske signaler, og mikroglia beskytter mot infeksjoner.
5 De kan regenerere seg En gang trodde forskerne at det var umulig å regenerere hjerneceller. Nå vet vi at det finnes stamceller som er i stand til å skape nye nevroner, selv hos voksne.

© Alamy / Science Photo Library

Hvorfor vi mister barndomsminnene våreries

Oppdag hvorfor vi har svært få minner før vi er sju år gamle

Wom det er dagen søsteren din ble født, dagen du tok en leke fra broren din eller første gang du falt av sykkelen, er det sannsynlig at du var rundt tre eller fire år da du fikk ditt første minne, for de fleste av oss har ikke en tendens til å huske minner før denne alderen. Noen voksne kan imidlertid huske minner fra de var to år gamle, mens andre kanskje ikke husker noe før de er syv eller åtte år gamle. Selv minnene vi har mellom tre og syv år, er ujevne; av de hendelsene vi opplever i barndommen, husker vi bare et fåtall - og enda færre når vi blir eldre.
Dette fenomenet, kjent som "infantil amnesi", ble skapt av psykoanalysens far, Sigmund Freud, og det har vært et mysterium for forskerne i mer enn hundre år. For mange år siden trodde forskerne at barns hjerner ikke kunne skape varige minner, men i dag vet vi at babyer på bare seks måneder kan danne korttidsminner som varer i minutter og langtidsminner som varer i uker, mens femåringer har minner som kan vare i årevis. Men når vi kommer opp i syvårsalderen, begynner vi å miste de tidligste minnene våre.
I løpet av de første årene av livet lager hjernen vår millioner av forbindelser (synapser) dypt inne i et område som kalles hippocampus. Det er her vi danner episodiske minner - erindringer om hendelser som har skjedd oss. De første minnene våre er mer sårbare for å bli glemt, men fra 11-årsalderen blir de episodiske minnene gradvis mer voksenlignende og fortsetter å modnes frem til slutten av tenårene.
I 1953 gjennomgikk en 27 år gammel mann ved navn Henry Gustav Molaison (bedre kjent som H.M.) en eksperimentell nevrokirurgisk operasjon for å få kontroll over sin invalidiserende epilepsi. Kirurgene fjernet Molaisons hippocampus samt deler av området rundt. Selv om operasjonen reduserte anfallene, kunne Molaison ikke lenger danne nye langtidsminner. Han kunne imidlertid fortsatt huske fakta om verden fra før operasjonen. Før Molaisons operasjon trodde man at minnene var lagret i hele hjernen. Men operasjonen revolusjonerte vår forståelse av hukommelse, og viste at hippocampus er viktig for episodiske og selvbiografiske minner, og at ulike deler av hjernen er ansvarlig for ulike typer hukommelse.
Etter å ha opprettet mange hjerneforbindelser i løpet av barndommen, har vi langt flere i de tidlige årene enn vi til slutt vil ende opp med i voksen alder. Denne prosessen kalles "synaptisk beskjæring", hjernens versjon av naturlig seleksjon. Denne prosessen bidrar til å forme barndoms- og tenåringshjernen til en mer effektiv voksenversjon ved å fjerne svake, ubrukte eller unødvendige forbindelser og etterlate sterkere og mer effektive forbindelser, slik at du kan lære mer.
Selv de tidligste minnene våre er kanskje ikke minner, men i stedet formet ut fra bilder eller historier, selv om de er basert på virkelige hendelser. Men enda mer overraskende er det at rundt 40 prosent av oss har diktet opp detaljer i vårt første minne.
Hjernen vår kan ikke lagre episodiske minner før vi er minst to år gamle. Kanskje søsteren din viste deg et bilde av den fantastiske første bursdagskaken din, eller moren din fortalte deg om da du syntes det ville være morsomt å male broren din. Våre tidlige minner er formbare - hver gang en historie fortelles, kan noen deler gå tapt eller endres, og nye deler kan inkorporeres. Som barn er vi mye mer tilbøyelige enn voksne til å danne disse falske minnene.
Det er interessant å merke seg at gjennomsnittsalderen for når vi får våre første minner, kan variere med to år mellom ulike kulturer. Mens en maori fra New Zealand kan huske å ha vært i et familiebryllup i en alder av to og et halvt år, husker en voksen sørkoreaner kanskje ingenting før han eller hun er fire og et halvt år gammel. Maorienes vektlegging av fortiden og gjenfortelling av familiehistorier betyr at de har de tidligste minnene av alle kulturer, og den svært detaljerte fortellerstilen deres påvirker hva barna deres vil huske senere i livet.
Kulturer som også verdsetter personlig autonomi, har en tendens til å ha tidligere - og flere - minner enn kulturer som verdsetter slektskap mer.

"De tidligste minnene våre er kanskje ikke minner, men i stedet formet av bilder eller historier"

Hvorfor overlever noen barndomsminner?

Minner som er knyttet til mange følelser, er mindre tilbøyelige til å falme

Til tross for hjernens beskjæringsprosess kan noen minner overleve, selv om vi ikke er helt sikre på hvorfor. Det er gjerne minner som har en følelsesmessig betydning; kanskje ble du bitt av en hund og måtte sys, eller du brakk armen på skolen. Det å bli skadet kan være et evolusjonært trekk - de som husker opplevelsen, er (forhåpentligvis) mindre tilbøyelige til å bli skadet igjen og har derfor større sannsynlighet for å overleve inn i voksen alder.
I andre tilfeller kan det å gjøre hendelsen om til en historie med et hendelsesforløp, med tid og sted, gjøre det mindre sannsynlig at den blir glemt. Kanskje husker du at du spilte fotball med venner og snublet i skolegården og landet på armen. Eller kanskje du lekte på veien etter skolen da naboens hund bet deg? Etter hvert som vi blir eldre og utvikler språkferdighetene våre, blir vi mer beskrivende, noe som betyr at minnene blir mer levende når vi gjenforteller dem, og dermed blir de lettere å huske.

Livsstil, aktiviteter og daglige vaner har stor innvirkning på hjernen og hukommelsen

Aldersrelatert memory tap

Wi glemmer alle ting fra tid til annen - hvor vi har lagt nøklene, noens navn eller hvorfor vi gikk opp trappen. Hvis du er i 20-årene, er du sannsynligvis ikke så bekymret, men for folk i 60-årene og oppover kan disse hukommelsessviktene være mer alarmerende og frustrerende. Vi frykter at de kan være starten på en mer alvorlig hjernesykdom som demens.
Etter hvert som vi blir eldre, vil de fleste av oss bli mer glemsomme - rundt 40 prosent av alle over 65 år opplever aldersrelatert hukommelsestap - men dette gjenspeiler normale endringer i den aldrende hjernens funksjon. Når hjernen begynner å krympe, krymper noen deler av hjernen mer enn andre, som hippocampus, en struktur dypt inne i hjernen som bearbeider minnene våre, og den prefrontale cortex, som er ansvarlig for språk og atferd. Jo eldre vi blir, desto mer utsatt er disse delene av hjernen for aldring, og det tar lengre tid å lære, huske og gjenkjenne ny informasjon. Det har vist seg at hjernens volum reduseres med fem prosent for hvert tiår etter fylte 40 år, og enda mer etter fylte 70 år.
Hjernens hvite substans inneholder nervefibre som er omgitt og beskyttet av et fettrikt stoff som kalles myelin. Det er nervefibrene som overfører beskjeder mellom hjernecellene, og med alderen krymper også myelinskjeden, noe som reduserer hvor raskt et nevron kan kommunisere med et annet nevron og gjør det litt vanskeligere å hente frem et gammelt minne eller lagre et nytt.
Hjernens ytterste hinde, hjernebarken, er også utsatt for å bli tynnere som følge av en reduksjon i synaptiske forbindelser, som bidrar til å overføre beskjeder mellom cellene. Denne reduksjonen gjør at det tar lengre tid å bearbeide et minne. Forskning tyder også på at hjernen genererer færre kjemiske budbringere, såkalte nevrotransmittere, som serotonin og dopamin, med økende alder, noe som også kan føre til hukommelsesproblemer.
Når vi blir eldre, kan imidlertid forgreningen av dendrittene, de trelignende delene av et nevron, øke, og forbindelsene mellom fjerntliggende hjerneområder kan bli sterkere. Dette betyr at eldre mennesker kan ha bedre dømmekraft og være mer rasjonelle beslutningstakere enn yngre. Med alderen kommer tross alt visdom.

Hukommelsen er kanskje ikke hva den en gang var, men det er en normal del av det å bli eldre

"Etter fylte 40 år reduseres hjernens volum med fem prosent for hvert tiår, og enda mer etter fylte 70 år"

I likhet med mennesker kan også hunder oppleve aldersrelatert kognitiv svikt

Hjernecellene fortsetter å vokse selv om vi er over 90 år. Hjernestimulerende spill som sjakk kan bidra til å bremse hjernens tilbakegang

Kraften i aktiv tilbakekalling

Hvordan kan vi trene opp hjernen vår til å huske fakta på forespørsel?

Hver gang et minne hentes frem, blir det lettere for synapsene i hjernen å hente det frem igjen

Har du noen gang hørt noe du syntes var så imponerende at det aldri forlot hukommelsen? Det var fordi du forsto hva det betydde, og fordi det interesserte deg; jo mer du tenkte på det, desto mer festet det seg i minnet ditt. Du har sannsynligvis fortalt det til venner og familie og gjentatt det. Hver gang du gjorde dette, befestet du det ytterligere i langtidsminnet.
Det er dette som er aktiv gjenkalling. Det handler om å aktivt bearbeide informasjonen og gjenta den til den blir en mer tilgjengelig del av hukommelsen. Problemet med noen fakta er at vi kanskje trenger å lære dem til en kommende prøve eller for å imponere på et intervju, uten at det er noe vi virkelig brenner for. Noen ganger kan det være nødvendig å gjennomføre disse trinnene mens vi studerer, slik at vi kan hente frem informasjonen på et avgjørende tidspunkt.
Det er ofte ikke nok å lese over informasjon. Selv om du kanskje forstår det du leser, er det mindre sannsynlig at du klarer å overføre informasjonen fra korttidsminnet til langtidsminnet hvis du ikke kan demonstrere den nye kunnskapen ved å gjenkalle den uten å se på et hjelpemiddel. Aktiv gjenkalling bidrar til dette ved å styrke nervebanene i hjernen, mens passiv læring er mer midlertidig.

Studier har vist at de som bruker aktive husketeknikker, presterer 50 prosent bedre på prøver enn de som lærer passivt

Tde viktigste trinnene

Følg prosessen for å bygge opp den aktive tilbakekallingen din

1 Ta inn informasjon
Les eller lytt til informasjonen du prøver å huske. Ikke bare skumles ordene og setningene, men prøv å få dem til å gi mening i hodet ditt.
2 Test deg selv
Bruk bare hjernen din og prøv å huske det du nettopp har lært, uten hjelpemidler. Snakk høyt eller skriv det ned fra hukommelsen.
3 Ta deg god tid
Ved første forsøk på å huske er hjernens hukommelsesbane svak. Gjett om nødvendig, men ikke tving frem minner som åpenbart ikke er der.
4 Sjekk deg selv
Når du sjekker informasjonen på nytt, kan det hende at du sparker deg selv i hodet over fakta du har glemt. Dette er fordi de fortsatt ligger i minnet. Fokuser på disse for å styrke den nevrologiske banen som trengs for å hente frem informasjonen neste gang.
5 Gjenta trinnene
Følg trinnene igjen flere ganger. Det er best å gjøre dette over et par dager, da dette tester evnen din til å huske informasjon selv etter en lengre periode uten fokus på den.

Hvordan du kan forbedre hukommelsen din på en naturlig måte

Finn ut hvilke livsstilsvalg som er best for hjernen din

Ijeg har en hukommelse som en sil", sier du kanskje når du ikke klarer å huske detaljene i en hendelse, og overgir deg til glemselen som om den var uunngåelig. Men hva om du visste hvordan du kan forbedre hukommelsen din på en naturlig måte? Ifølge vitenskapen er du ikke nødvendigvis nødt til å sitte fast med den hukommelsen du har i dag, og med bare noen få livsstilsendringer kan du bli bedre til å gjenkalle informasjon når du virkelig trenger den
Hjernen din er ansvarlig for å lagre og gjenfinne all informasjon og alle hendelser, og for at du lettere skal kunne hente frem minner, må du sørge for at hjernen fungerer optimalt. Selv om den kognitive evnen ofte avtar med alderen, kan du bruke disse metodene som verktøy for å gjøre hukommelsen din så god som mulig ved å forstå hvilke forhold kroppen og hjernen din trenger for å trives. Hvordan kan endringer i hverdagen hjelpe deg med å huske, fra generell kondisjonstrening til planlagt avslapning?

En lykkelig hjerne

Viktige livsstilsendringer for å holde hjernen frisk og forbedre hukommelsen

Tren regelmessig
Fysisk aktivitet har vist seg å ha en direkte positiv innvirkning på hjernens helse. Trening øker oksygentilførselen til hjernen, stimulerer hjernens vekst og reduserer risikoen for kognitiv svikt.

Hjernetrening
De kognitive ferdighetene dine blir bedre med øvelse. Ved å delta i hjernespill lærer frontallappen din å fordele oppmerksomheten mellom mentale oppgaver. Dette vil holde nevronforbindelsene i hjernen aktivert, noe som forbedrer effektiviteten.

Drikk mindre alkohol
Personer som drikker regelmessig, gjør rundt 30 prosent flere hukommelsesfeil enn de som ikke drikker. Alkohol kan hindre evnen til å omdanne korttidsminner til langtidsminner, i tillegg til at det reduserer hjernecellenes størrelse.

Utforsk meditasjon
Arbeidsminnet er der ny informasjon lagres midlertidig, og mindfulness kan styrke dette. De fleste voksne kan holde syv elementer i arbeidsminnet, men meditasjon kan bidra til å øke dette antallet.

Elefant

Få nok søvn
Når du sover, gjør det at nevronforbindelsene i hjernen styrkes. Dette fører til at informasjon blir sendt til mer permanente områder i hjernen for å konsolidere minner. Så sørg for at du får nok søvn!

Fokus i ulike situasjoner
Når du tar deg tid til å sikre at du forstår informasjonen, blir det lettere å huske den senere. Nevrale kretsløp som bygger opp langtidshukommelsen, fungerer mer effektivt når vi anstrenger oss for å fokusere aktivt på omgivelsene.

Hold vitamin D
nivåene høye
Det er funnet en sammenheng mellom D-vitaminnivået og kognitive evner. Studier viser at de som har mangel på vitaminet, mister hukommelsen raskere enn de som ikke har det.

Ta vare på vennene dine
Tro det eller ei, men bare det å ha et aktivt sosialt liv kan gjøre underverker for hukommelsen og den generelle hjernehelsen. De som omgås mest med venner, har en tendens til å ha den laveste frekvensen av kognitiv tilbakegang.

Håndter stress
For mye stress kan faktisk skade hjernecellene som er ansvarlige for dannelse og gjenhenting av hukommelse. Det er viktig å prøve å finne den rette balansen mellom arbeid og fritid og forstå symptomene på stress.

Opprettholde en
sunn vekt
Inntak av flere kalorier enn kroppen din trenger fører til vektøkning og påvirker også den kognitive evnen. Hormoner som frigjøres av fett, kan føre til at deler av hjernen blir betent.

Kan hjernen koble om seg selv?

1 Frontallappen
Dette er hjernens største lapp,
ansvarlig for hukommelse, motorikk og
og sosiale ferdigheter. Den har høy plastisitet, og
kjemien tilpasser seg opplevelser
mer enn andre områder.

Hjernen din må tilpasse seg og forandre seg gjennom hele livet

Yhjernen vår når sin fulle størrelse tidlig i tenårene og er fullt utviklet rundt 25-årsalderen. Men visste du at hjernen din vil fortsette å forandre seg for alltid, og forme seg etter din fysiske tilstand, følelsesmessige opplevelser og daglige aktiviteter? Den konstante tilpasningen til gode og dårlige hendelser, og de billioner av signaler som avfyres i hjernen hver dag, kalles nevroplastisitet.
Takket være studier av hjernen ved hjelp av magnetisk resonansavbildning (MRI) for å studere nevral aktivitet, vet forskerne nå at hjernens funksjon ikke er fastlåst. Hver eneste tanke, følelse og fornemmelse er et resultat av hjernens 86 milliarder nevroner. Disse nevronene sender signaler mellom hverandre for å spre informasjon til sentrale prosesseringsområder i hjernen. Disse signalene kan bevege seg i 300 kilometer i timen, og frigjør kjemikalier mellom cellene for å etablere baner. Disse er som kjemiske minner, og danner baner som fungerer mer effektivt jo mer informasjon som sendes gjennom dem. Men på samme måte som disse veiene bygges opp og styrkes, kan de også svekkes og andre veier prioriteres.
Når du begynner med en ny aktivitet eller ferdighet, danner du nye nervebaner. Disse nervebanene er svake i utgangspunktet, men du kan bygge dem opp gjennom repetisjon. Yngre mennesker har generelt større nevroplastisitet, ettersom hjernen deres ikke har endret seg så mye ennå. Jo mer en nervebane brukes, jo sterkere er den, og jo vanskeligere er det for hjernen å koble seg bort fra den. Du kan også endre hjernens kart ved å svekke nervebaner som gir negative reaksjoner. Ved kroniske smerter kan hjernen for eksempel overreagere på følelsessignaler. Smertebearbeidingsterapi er en måte å forsøke å omkoble hjernen på ved bevisst å tenke positivt på følelsene for å forhindre denne overfortolkningen.
Hjernen påvirker alle kroppens handlinger, og den bruker derfor 20 prosent av kroppens totale energibehov for å fungere. Jo mer stresset du er, desto mindre tilgjengelig energi er det som kan brukes til å forme og omforme hjernen på en effektiv måte. Å fortsette å lære nye ting gjennom hele livet er en av de beste måtene å forbedre og opprettholde den kognitive helsen på, slik at nerveforbindelsene utvikler seg og hjernens komplekse kretsløp kan kobles til og omkobles på de sunneste måtene.

Visste du det?
Du har i gjennomsnitt over 6000 tanker om dagen

Regioner kan ikke gjenbrukes

3 Temporallappen
Temporallappen behandler informasjon om lyd og tolker signaler fra ørene. Musikalsk trening kan gjøre denne analysen mer effektiv, ved å trene hjernen til å skille mellom flere lyder.

Noen forskere har konkludert med at hjernens nevroplastisitet er så avansert at den kan gjenbruke og omkoble regioner utenfor deres opprinnelige roller. En person som mister synet, kan for eksempel bruke den delen av hjernen som behandler synet - den visuelle hjernebarken - til å behandle andre sanser. Men andre er uenige. Forskeren Tamar Makin gjennomførte i 2022 en studie for å vurdere påstanden om at nervesignaler fra en amputert finger kan omfordeles til de gjenværende fingrene. Ved å bruke nerveblokkere i én finger analyserte hun signalene som er ansvarlige for berøringssansen i den fingeren i hjernen. Når nerven ikke lenger fungerte, bidro ikke hjerneområdet til andre nerver. I stedet økte signalene til de gjenværende nervene i styrke. Makin argumenterte for at hjernen ikke omorganiserer regionene sine, men at de gjenværende sansene blir forsterket for å kompensere for tapet gjennom repetisjon og signalforsterkning.

I hjernen til en blind person vil nerveforbindelsene for berøring være sterkere enn for synet, ettersom de er avhengige av disse sansene for aktiviteter som å lese punktskrift

Plastisiteten til part

Hvor mye kan hver region i hjernen endres?

Barn kan lære et andrespråk lettere
språk lettere ettersom hjernen deres
hjernen er mer tilpasningsdyktig

5 fakta
Måter hjernen forandrer seg på

6 Hjernestammen
Hjernestammens nervevev regulerer reflekshandlinger som pust, blodtrykk og bevissthet. Ved refleksplastisitet endres nervebanene for å omgå skadede områder og opprettholde vitale responser.

2 Parietallappen
Denne lappen behandler sensorisk
informasjon og språklig
språkprosessering. Tospråklige talere
bygger opp mer grå substans i dette
området, som har flere nevroner
enn hvit substans.

4 Oksipitallappen
Visuell informasjon behandles av hjerneceller i dette området. Denne lappen er fortsatt aktiv hos blinde når andre sanser brukes, noe som tyder på en omkobling av hjernen.

5 Lillehjernen
Lillehjernen kontrollerer balanse og
muskelbevegelser. Signalene kan endres
for å forbedre bevegelsene og gjøre dem
mer presise med relevant trening.

1 Lære nye ferdigheter
Etter hvert som du lærer, dannes det nye nerveforbindelser i hjernen. Alt du lærer begynner som korttidsminne og overføres til langtidshukommelsen etter hvert som nerveforbindelsene blir sterkere.
2 Gjenoppretting etter hjerneskade
Når du har fått en alvorlig hodeskade, kan hukommelsestrening endre nervebanene i hjernen slik at den kognitive funksjonen forbedres. Disse er avhengige av andre områder som fortsatt fungerer.
3 Trening av hjernen
Når du trener, frigjøres et protein som fremmer nevral vekst, kalt brain-derived neurotrophic factor (BNNF). Dette forbedrer den kognitive funksjonen og forbindelsene i hjernen.
4 Danne vaner
Gjentakelse av vaner skaper automatiske nevrale forbindelser i hjernen. Det området i hjernen som kalles basalgangliene, er ansvarlig for ubevisste vaner. Når nervebanene blir mer effektive, blir vaner vanskeligere å bryte.
5 Kognitiv atferdsterapi
Denne terapiformen er en aktiv måte å endre nervebanene i hjernen på. Ved å endre vanemessig atferd til fordel for ny, sunnere atferd, blir ulike forbindelser sterkere og endrer tankemønstre for å unngå negative følelser.

Hva er muskelminne?

Hvordan nevrale snarveier i hjernen gjør at innøvde aktiviteter føles kjente

Wår du beveger deg fra den ene siden av rommet til den andre, hvor mye analyserer du handlingen? For de fleste mennesker er rekken av muskelbevegelser som gjør at de kan bevege seg rundt til daglig, automatisk. Men når spedbarn blir født, har hjernen deres ikke dannet den nevrale forbindelsen til gangmuskulaturen som skal til for å stå og balansere. Gjennom prøving og feiling begynner de å lære seg å gå på to føtter. Til slutt, når de har oppdaget bevegelsene som kreves for å gå, er nervebanene ferdig dannet. Fra dette tidspunktet blir det å gå en naturlig bevegelse som krever lite bevisst tankevirksomhet.
Har du noen gang lært deg å sykle, spille på et instrument eller mestre en idrett over flere år? Nå som du har disse ferdighetene, er det lite sannsynlig at de plutselig forsvinner. Det kan for eksempel hende at du ikke har syklet på flere år, men du vil fortsatt være i stand til å sykle og ha kontroll over sykkelen uten ekstra timer eller veiledning. Til tross for at det kalles muskelminne, er det hjernen som er ansvarlig for å holde på disse ferdighetene. Et område i hjernen som kalles motorisk cortex sender signaler til musklene som trengs for hver ferdighet, med presise instruksjoner om å utføre fysiske bevegelser med nøyaktighet. Jo flere av disse signalene som sendes gjennom nerveceller som kalles nevroner, desto jevnere blir hver bevegelse. Når disse lagres i langtidshukommelsen, kan ferdighetsbaserte minner, som å sykle, hentes frem så snart du setter deg i salen.

1 Langtidshukommelse Hjernen lagrer gjentatte bevegelser i langtidsminnet. Det betyr at muskelbevegelser kan utføres uten at man trenger å tenke over det.

2 Skjelettmuskulaturen Disse musklene, som beveger kroppens skjelett, er ansvarlige for å utføre de motoriske oppgavene som skal lagres som muskelminne.

Utøverens nøyaktighet

Hvis du observerer en profesjonell idrettsutøver midt i en fotballkamp eller når han eller hun kaster seg over en høydehoppstang, kan bevegelsene deres virke utrolig lette. Dette er ikke superkrefter, men et resultat av perfeksjonert muskelminne. På grunn av deres utrettelige treningsopplegg er musklene de trenger for å kontrollere driblingene med en ball eller bøye seg over hindringer i friidrett, nærmest forhåndsprogrammert. De sterke nerveforbindelsene som de har skapt mellom hjernen og resten av kroppen, gjør at mens hjernen fokuserer på taktikken i konkurransen, kan kroppen utføre komplekse bevegelser uten å tenke så mye over det. En annen fordel med muskelminne hos profesjonelle idrettsutøvere er at det gjør det mulig for dem å ta pauser fra idretten. Selv om de kan miste kondisjonen i lavsesongen, kan musklene sprette tilbake til det arbeidet de tidligere var trent for, kort tid etter at de har begynt å trene igjen.

Høydehoppere lærer Fosbury-flopet - en teknikk
teknikk som innebærer å bøye ryggen over
over stangen for å holde massesenteret under den

Hvordan "husker" musklene bevegelser?

Repetisjon av bevegelser skaper en sterk forbindelse mellom muskler og hjerne

3 Fascikulus Bunter av nervefibertråder i musklene som er koblet til sentralnervesystemet og videreformidler signaler fra hjernen til musklene.

4 Sarkoplasma Dette er det vannbaserte cytoplasmaet i muskelen, som er ansvarlig for lagring og frigjøring av kalsiumioner. Kalsium er nødvendig for at muskelsammentrekningen skal starte.

5 Perimysium Denne bindevevsskjeden omgir muskelens fiberbunter og beskytter dem mot kraftige muskelsammentrekninger.

6 Muskelfiber Jo flere kjerner det er i muskelfibrene, desto større er muskelhukommelseskapasiteten.

7 Myosin Disse proteinene i musklene skaper kraft som gir musklene styrke til å løfte, skyve eller trekke.

8 Aktinfilament Dette proteintråden er en mekanisk komponent i muskelen som styrer retningen på sammentrekningene ved at den glir langs myosinfilamentet. Etter gjentatte sammentrekninger, som ved vektløfting, øker antallet aktinfilamenter i musklene som brukes.

Folk sier at man aldri
glemmer hvordan man sykler

5 taktikker for muskelminne
å prøve

1Prioriter trening
Øv på den nye idretten eller ferdigheten din i regelmessige og korte treningsøkter. Jo mer hjernen eksponeres for muskelmønstre, desto raskere vil den huske og mestre dem.
2 Unngå dårlige vaner
Muskelminne kan oppstå i alle bevegelser. Sørg for at du ikke får dårlige vaner, for da vil hjernen din holde fast ved disse og du vil naturlig bruke disse teknikkene.
3 Oppdeling av ferdigheter
Ulike ferdigheter kan involvere en rekke komplekse bevegelser. Fokuser på hvert element i bevegelsen først for å gjøre det lettere å kombinere dem riktig.
4 Bytt miljø
Når du trener på samme sted eller i samme miljø, kan du begrense muskelminnet ditt. For å sikre at musklene dine skyter riktig i forskjellige scenarier, bør du ikke gjøre hver treningsøkt identisk.
5 Ta deg god tid
Ingen blir ekspert over natten. Muskelminnet er avhengig av kontinuitet og langvarig repetisjon.

© Getty / Alamy

Generasjoners hukommelse

Do vi vet ting før weer født, basert på erfaringene til dem før oss?

Ygenene våre gjør deg til den du er. De er nedarvet fra dine foreldre, og deres foreldre fra sine foreldre før dem, helt tilbake til den tiden da mennesket oppsto. Underveis har de plukket opp egenskaper som hjelper oss med å overleve som art, og de har blitt diversifisert for mennesker som lever i ulike deler av verden med ulike behov, og de har utviklet seg i takt med miljøet rundt oss.
Mye av dette er kodet inn som naturlige instinkter. Når en baby blir født, trenger den ikke å lære hvordan den skal puste eller gråte når den trenger oppmerksomhet - dette er nedfelt i DNA-et vårt. Vi vet at når vi er trøtte, må vi sove, og når vi er sultne, må vi spise. Det samme gjelder for dyr. I løpet av to timer etter fødselen tar føllet sine første skritt uten særlig veiledning fra foreldrene, kun basert på instinkt.
I tillegg til de grunnleggende instinktene våre kan genetikken vår bære med seg mer komplekse evner, kunnskap og betingelse. Et eksempel på nedarvet atferd er reflekser som holder oss trygge i situasjoner der vi oppfatter fare, for eksempel å trekke hånden tilbake når den møter noe varmt, eller å hoppe når vi blir skremt.
Funn har også antydet at våre emosjonelle reaksjoner og ansiktsuttrykk kan være nedarvet atferd. Spedbarn begynner å smile og le når de er henholdsvis rundt to og fire måneder gamle - heller ikke dette er noe de lærer spesifikt. Selv om de kan ta til seg ansiktsuttrykkene og humøret til dem de vokser opp rundt, er det vanskelig å teste om de knytter følelser til ansiktene de ser. En studie fra 2009 viste imidlertid at idrettsutøvere som var født blinde, uttrykte samme mismot når de tapte som idrettsutøvere med synet i behold, noe som tyder på at ansiktsuttrykk kanskje ikke er noe vi lærer av å se på andre.
Selv om genetikk spiller en rolle, blir spedbarn også sterkt påvirket i løpet av tiden i livmoren. Mødre som spiser mat med sterk smak, for eksempel hvitløk, kan påvirke smaksløkene til barna sine, slik at de får en forkjærlighet for de samme smakene senere i livet. Smak og lukt er viktige triggere som spedbarn ser etter når de får mat for første gang, ettersom morsmelken inneholder de samme smakene som de har opplevd i livmoren. Denne smaksprøven før fødselen kan ha utviklet seg som en måte å lære nyfødte å spise på, noe som øker sjansene for at de overlever. Denne prenatale smaksinnlæringen finnes også hos andre pattedyr som kaniner, katter og hunder.
Hvorvidt vi er disponert for et bestemt språk, er fortsatt omstridt - blant annet om foreldrenes morsmål kommer mer naturlig til oss gjennom genetikk eller bare gjennom eksponering. Det som imidlertid er klart, er at mennesker har en biologisk beredskap for å lære seg et språk, og at vi ofte snakker i hele setninger allerede i fireårsalderen. Igjen kan prenatal læring påvirke dette, ettersom det er bevist at en baby kan høre lyder (den delen av hjernen som bearbeider disse lydene, kan bli aktiv i siste trimester).
I dyreriket "snakker" også alkekonger til eggene sine på denne måten, ved at moren synger en bestemt sang som ungene senere kvitrer tilbake til henne når de er klekket. Dette brukes som en måte å identifisere hverandre på, nesten som et mor-barn-passord. Det ser imidlertid ut til at suboscine-fugler har sangen til sin egen art innprentet i seg. Unger som klekkes fra egg som er ruget ut i lydisolert ensomhet, er i stand til å produsere den korrekte sangen for arten sin uten å ha hørt den før, noe som betyr at dette også kan gjelde for mennesker.
Generasjonsminnet kan også bidra til å forklare hvorfor enkelte mennesker er naturlig begavet på områder som musikk, sport eller matematikk. Det hevdes at de kan ha tilgang til kunnskap som er lagret hos forfedrene, og at de kan utnytte talentet fra generasjoner tilbake. Problemet er at det er vanskelig å bevise eksistensen av generasjonshukommelse, siden det er så mange miljømessige og ytre faktorer som endrer atferd og personlighet, særlig hos unge mennesker, som er så lett formbare. Teorien begynner imidlertid å bli tatt mer på alvor, og studier som involverer livsformer som lever i korte generasjoner, for eksempel nematodeormer, er i ferd med å gjøre betydelige gjennombrudd. Snart kan vi kanskje ha ubestridelige bevis på at genetikken vår går i arv i større grad enn vi tror.

"Arvelig atferd viser seg gjennom reflekser som holder oss trygge, for eksempel å hoppe når vi blir skremt"

Det er ikke bare de visuelle trekkene som går i arv fra foreldre til barn

Iboende dyreatferd

Hvordan frykt viste seg å gå i arv gjennom generasjoner av mus

I en studie fra 2013, som skulle undersøke om fobier og angst kan overføres genetisk, trente nevroforskere fra Emory University i Atlanta, Georgia, hannmus til å frykte duften av kirsebærblomster ved å forbinde den med et mildt sjokk. Disse musene ble deretter avlet opp, og avkommet deres ble oppdratt uten å bli eksponert for lukten. Da de ble voksne, ble andregenerasjonsmusene introdusert for den samme lukten. Til tross for at de aldri hadde opplevd sjokket selv, var lukten alene nok til at de viste tegn på angst og frykt. Det ble også oppdaget at nesen deres hadde flere nevroner som var spesielt utviklet for å oppdage denne lukten, samt mer hjerneplass dedikert til å gjenkjenne den. Så dette var ikke bare en atferdsendring - det var også en fysisk endring.
Enda mer overraskende var det at barnebarna til de opprinnelige musene reagerte på samme måte på duften når de ble avlet på musene. Eksperimentet bekreftet at genetiske markører kan brukes til å overføre en traumatisk opplevelse til fremtidige generasjoner. Vi tilegner oss disse epigenetiske markørene gjennom hele livet ved å lære og samhandle med omgivelsene våre. Å lære neste generasjon hva de skal være redde for uten at de selv opplever traumet, kan bidra til en arts overlevelse.

Mus har en fantastisk hukommelse og er kjent for aldri å glemme en rute når de først har lært den utenat

Tankens triks

10 Mineterier
av sinnet

Mye av det vi ikke forstår om det å være menneske, sitter rett og slett i hodet vårt. Hjernen er et forvirrende organ, og det samme er selve spørsmålene om liv og død, bevissthet, søvn og mye mer..

Bevissthet

Når du våkner om morgenen, oppfatter du kanskje at solen er i ferd med å stå opp, du hører noen fugler kvitre, og kanskje kjenner du til og med et glimt av lykke når den friske morgenluften treffer ansiktet ditt. Du er med andre ord ved bevissthet. Dette komplekse temaet har plaget vitenskapen siden antikken. Det er først i nyere tid at nevroforskere har ansett bevissthet som et realistisk forskningstema. Den store hjernetrimmen på dette feltet har vært å forklare hvordan prosesser i hjernen gir opphav til subjektive opplevelser. Så langt har forskerne klart å utvikle en lang liste med spørsmål.

Dypfrysing

Å leve evig er kanskje ikke en realitet, men et banebrytende felt kalt kryonikk kan gi noen mennesker to liv. Kryonikksentre som Alcor Life Extension Foundation i Arizona lagrer avdøde kropper i kar fylt med flytende nitrogen ved iskalde temperaturer på -320 grader Fahrenheit (-195 grader Celsius). Tanken er at en person som dør av en sykdom som i dag er uhelbredelig, skal kunne tines opp og gjenopplives i fremtiden når man har funnet en kur. Kroppen til den avdøde baseball-legenden Ted Williams ligger i en av Alcors frysere. I likhet med de andre menneskelige ispinnene er Williams plassert med hodet ned. På den måten vil hjernen forbli nedsenket i den kalde væsken hvis det skulle oppstå en lekkasje i tanken. Ingen av de kryopreserverte kroppene har blitt gjenopplivet fordi den teknologien ikke finnes. Hvis kroppen ikke tines opp ved nøyaktig riktig temperatur, kan cellene i kroppen bli til is og eksplodere i småbiter.

Dødelig mysterium

Å leve evig er bare for Hollywood, men hvorfor eldes vi mennesker? Du er født med en robust verktøykasse full av mekanismer for å bekjempe sykdom og skader, noe som du kanskje skulle tro rustet deg mot stive ledd og andre plager. Men etter hvert som vi eldes, kommer kroppens reparasjonsmekanismer ut av form. Det betyr at motstandskraften mot fysiske skader og stress avtar. Teorier om hvorfor mennesker eldes kan deles inn i to kategorier: 1) I likhet med andre menneskelige egenskaper kan aldring rett og slett være en del av menneskets genetikk og på en eller annen måte være gunstig. 2) Den mindre optimistiske oppfatningen er at aldring ikke har noen hensikt, men er et resultat av celleskade som oppstår i løpet av livet. En håndfull forskere tror imidlertid at vitenskapen til syvende og sist vil forsinke aldringen i det minste lenge nok til å doble folks levetid.

Natur og miljø

I den langvarige kampen om hvorvidt våre tanker og personligheter styres av genene eller miljøet, er forskerne i ferd med å bygge opp overbevisende bevis for at det kan være begge deler. Muligheten til å studere individuelle gener viser at det er mange menneskelige egenskaper som vi har liten kontroll over, men på mange områder har det vist seg at gruppepress eller oppdragelse har stor innflytelse på hvem vi er og hva vi gjør.

Hjernespill

Latter er en av de minst forståtte menneskelige atferdene. Forskere har funnet ut at tre deler av hjernen lyser opp under en god latter: en tenkende del som hjelper deg med å forstå vitsen, et bevegelsesområde som forteller musklene dine at de skal bevege seg, og en følelsesmessig region som fremkaller den "svimlende" følelsen. Men man vet ikke hvorfor én person ler av pappas tåpelige vitser, mens en annen humrer når han ser en skrekkfilm. John Morreall, som er en pioner innen humorforskning ved College of William and Mary, har funnet ut at latter er en leken respons på inkongruenser - historier som bryter med konvensjonelle forventninger. Andre peker på latter som en måte å signalisere til en annen person at denne handlingen er ment "for moro skyld". Én ting er klart: Latter får oss til å føle oss bedre.

Memory Lane

Noen opplevelser er vanskelige å glemme, som kanskje det første kysset. Men hvordan holder en person fast på disse personlige filmene? Ved hjelp av hjerneavbildningsteknikker er forskere i ferd med å avdekke mekanismen som er ansvarlig for å skape og lagre minner. De avslører at hippocampus, som ligger i hjernens grå substans, kan fungere som en minneboks. Men dette lagringsområdet er ikke så diskriminerende. Det viser seg at både sanne og falske minner aktiverer de samme hjerneområdene. For å finne frem til det ekte minnet ber noen forskere forsøkspersonen om å gjenkalle minnet i kontekst, noe som er mye vanskeligere å gjøre når hendelsen faktisk ikke har funnet sted.

Oppdragskontroll

Den suprakiasmatiske kjernen, eller den biologiske klokken, ligger i hypothalamus i hjernen og programmerer kroppen til å følge en 24-timers rytme. Den tydeligste effekten av døgnrytmen er søvn-våkenhetssyklusen, men den biologiske klokken påvirker også fordøyelsen, kroppstemperaturen, blodtrykket og hormonproduksjonen. Forskere har funnet ut at lysintensiteten kan justere klokken fremover eller bakover ved å regulere hormonet melatonin. Den siste debatten dreier seg om hvorvidt melatonintilskudd kan bidra til å forebygge jetlag - den døsige, verkende følelsen man får når man "flyr" mellom ulike tidssoner.

Fantomfølelser

Rundt 80 prosent av alle amputerte kan oppleve følelser som varme, kløe, trykk og smerte fra den manglende kroppsdelen. Personer som opplever dette "fantomlem"-fenomenet, føler det som om det manglende lemmet fortsatt var der. En forklaring er at nervene i området der lemmet ble kuttet av, danner nye forbindelser til ryggmargen og fortsetter å sende signaler til hjernen. En annen mulighet er at hjernen er "hard-wired" til å fungere som om kroppen var helt intakt, noe som betyr at hjernen har en blåkopi av kroppen med alle de opprinnelige kroppsdelene på plass.

Slumber Sleuth

Fruktfluer gjør det. Tigre gjør det. Og mennesker ser ikke ut til å få nok av det. Nei, ikke det. Vi snakker om søvn, som er så viktig at vi bruker mer enn en fjerdedel av livet vårt på det. Likevel er de underliggende årsakene til søvn fortsatt like gåtefulle som en vandrende drøm. En ting forskerne vet, er at søvn er avgjørende for pattedyrs overlevelse. Langvarig søvnløshet kan føre til humørsvingninger, hallusinasjoner og, i ekstreme tilfeller, døden. Det finnes to søvnstadier: NREM-søvn (non-rapid eye movement), hvor hjernen har lav metabolsk aktivitet, og REM-søvn (rapid eye movement), hvor hjernen er svært aktiv. Noen forskere mener at NREM-søvnen gir kroppen en pause og dermed sparer energi, på samme måte som når man går i dvale. REM-søvn kan bidra til å organisere minner. Denne ideen er imidlertid ikke bevist, og drømmer under REM-søvn korrelerer ikke alltid med minner.

Søte drømmer

Hvis du spør ti personer om hva drømmer er laget av, vil du sannsynligvis få ti forskjellige svar. Det er fordi forskerne fortsatt er i ferd med å løse dette mysteriet. Én mulighet er at drømmer trener hjernen ved å stimulere synapsene mellom hjernecellene. En annen teori er at mennesker drømmer om oppgaver og følelser de ikke har fått gjort noe med i løpet av dagen, og at prosessen kan bidra til å befeste tanker og minner. Generelt er forskerne enige om at drømmer skjer under den dypeste søvnen, som kalles REM-søvnen (rapid eye movement).

Har du lest dette før?

Oppdag vitenskapen om déjà vu og teknikken som brukes for å utløse det

Alle rundt 70 prosent av oss opplever det - særlig personer i alderen 15-25 år - og det kan være en av de mest rystende følelsene: déjà vu. Det betyr "allerede sett" på fransk, og har tidligere vært knyttet til teorien om falske minner: ideen om at vi kan se noe én gang, og når vi blir utsatt for en scene eller situasjon som ligner, vil hjernen reagere ved å skape et minne som egentlig ikke skjedde. Et eksperiment ledet av psykologiforskeren Akira O'Connor i 2016 avslørte imidlertid at dette kanskje ikke er tilfelle. I stedet for falske minner sjekker hjernen minnet og sender en feilmelding, som signaliserer hva vi faktisk har opplevd kontra hva vi tror vi har opplevd. Rundt 70 prosent av oss opplever ... vent litt ..

Déjà vu er vanligere hos yngre mennesker, og blir sjeldnere etter hvert som vi blir eldre

Trinn 1
Deltakerne fikk en liste med ord de skulle huske, blant annet "seng", "pute", "drøm" og "døs" - alle ord som i dette tilfellet er knyttet til ordet "søvn".

O'Connors eksperiment

Hvordan utløste forskerne kunstig déjà vu hos de frivillige deltakerne i studien?

Trinn 3
Senere ble de frivillige spurt om ordet "søvn" var inkludert i den forrige ordlisten. Dette skapte en følelse av déjà vu.

Trinn 2
Deretter ble de spurt om noen av ordene i listen begynte med bokstaven "S". Alle svarte korrekt nei.

Trinn 4
De som opplevde fenomenene, ble skannet ved hjelp av funksjonell magnetisk resonansavbildning (fMRI) for å identifisere de aktive delene av hjernen.

Trinn 5
Skanninger avslørte at hjernens hukommelsessenter, hippocampus, uventet nok ikke var aktivt, men at de frontale områdene som håndterer beslutningstaking, i stedet var aktive.

Fanget i en endeløs tidssløyfe

Begrepet "déjà vu" ble skapt i 1876 av den franske filosofen Émile Boirac

Mannen som har déjà vu om déjà vu

Déjà vu kan være en forvirrende opplevelse, som ofte fører til forvirring eller frustrasjon. De fleste av oss er imidlertid så heldige at vi bare får déjà vu av og til, i motsetning til en uheldig mann som stadig sitter fast i en endeløs syklus av det. Denne britiske mannen, som antas å ha blitt utløst av angst, har en så alvorlig tilstand at han unngår å se på TV, høre på radio eller lese aviser, fordi følelsen av at han har "opplevd alt sammen før" er helt uunngåelig. Forskerne som studerte dette tilfellet av "kronisk déjà vu", fant ut at personen hadde en historie med depresjon og angst, og at han en gang hadde tatt LSD, men ellers var han frisk. Hjerneskanningene viste normale resultater, noe som tyder på at årsaken var psykologisk.
Vitenskapen vet fortsatt ikke hva déjà vu skyldes, men forskere som Akira O'Connor mener at det kan være en "rykning i hjernen" som ligger bak.

getty; SPL; Thinkstock, Adobe Stock AI

Hypnose forklart

Overnaturlig tankekontroll, placeboeffekt eller noe midt imellom? Hypnose tar oss med på en reise inn i sinnet..

In sin enkleste form er hypnose en prosess der en person blir mindre oppmerksom på bevisste tanker og hemninger og mer åpen for suggesjon. Endringer i nevral aktivitet kan endre personens persepsjoner og følelser, slik at han eller hun kan fokusere tankene og filtrere bort distraksjoner. Et sentralt område som er involvert i slike endrede tilstander, er frontallappen, som utgjør en stor del av hjernens masse og er ansvarlig for personlighet, følelser og langtidshukommelse. Når frontallappens funksjon endres, forandres den subjektive opplevelsen av virkeligheten ved at kognitive prosesser forskyves og valgfrie handlinger skjer uten bevisst vilje.
Andre områder i hjernen som er involvert i endrede tilstander, er parietallappen, som kan forvrenge personens oppfatning av rom og tid, thalamus, som kan gi personen en følelse av å være "i sin egen verden", og retikulærformasjonen, som mottar sanseinformasjon fra omverdenen og avgjør hva som er viktig og hva som ikke er det, for å forhindre at vi lider av sensorisk overbelastning.
Vanligvis vil en hypnotisør "indusere" forsøkspersonen inn i en svært påvirkelig tilstand ved hjelp av teknikker som progressiv avspenning eller overraskelse. En formell induksjon er imidlertid ikke en forutsetning for at hypnose skal lykkes.
Klinisk hypnose brukes for å løse både psykiske og fysiske problemer. Hypnose har for eksempel blitt brukt for å redusere smerteopplevelsen hos alvorlig brannskadde og fødende kvinner, og for å lindre kvalme hos pasienter som gjennomgår cellegiftbehandling. Hypnose brukes også til å behandle personer med angst og ulike fobier, samt til å endre atferd ved behandling av spiseforstyrrelser og røykeslutt.
Hypnose er en form for dissosiasjon som fungerer ved at pasienten reagerer på suggesjoner samtidig som konkurrerende eller inkompatible stimuli ignoreres. Dette oppnås ved hjelp av eksisterende mentale evner. Personer som er hypnotiserte, har de samme fysiske og mentale evnene som de har i normal tilstand. De kan ikke settes i stand til å utføre overmenneskelige kraftprestasjoner, og de kan heller ikke tvinges til å gjenkalle hendelser som de aldri har husket, som for eksempel minner fra barndommen.

Menneskehjernen er i stand til å gå inn i en endret bevissthet, der forsøkspersonen gjennomgår en rekke bevisste opplevelser

Hvem kan bli hypnotisert?

Evnen til å la seg hypnotisere faller langs en normalfordeling, eller klokkeformet kurve, der flertallet av mennesker er moderat mottakelige for hypnotiske suggesjoner, og et mindre antall i ytterpunktene, enten svært vanskelig eller svært lett å hypnotisere. Hypnotiserbarhet er - på samme måte som IQ - en relativt stabil egenskap som vil holde seg gjennom hele voksenlivet.
Forskere er alltid på jakt etter egenskaper som kan forutsi vellykket hypnotisme. De har utelukket enhver sammenheng mellom hypnotiserbarhet og det å være "viljesvak" eller godtroende. Heller ikke personer med dissosiative egenskaper eller god fantasi er spesielt åpne for denne praksisen. Det ser imidlertid ut til at mennesker som har evnen til å bli helt oppslukt av dagdrømmer eller musikk, har større sannsynlighet for å reagere på hypnose enn de som ikke kan det.

Den statlige debatten

En av kontroversene rundt hypnose er debatten om status. Selv om fagfolk på begge sider er enige om at hypnose eksisterer, er de uenige om hvordan den foregår. Tilhengerne av tilstandsteorien mener at hypnotisk induksjon setter deltakerne i en endret bevissthetstilstand, som er helt adskilt fra den normale våkne virkeligheten. Tilstandsteoretikere hevder at det er denne tilstandsendringen som muliggjør den atypiske atferden som ofte observeres under hypnose.
Ikke-tilstandsteoretikere hevder derimot at hypnoseprosessen beveger deltakerne langs et kontinuum inn i en sone med økt påvirkelighet, kanskje på grunn av deres forventninger eller ettergivenhet, men at mekanismene som brukes under hypnose, er de samme som de som styrer normal bevissthet.

Typer hypnose

Vi vet alle hva hypnose er, men visste du at det finnes mer enn én type?

Ericksoniansk

Denne typen hypnoterapi er oppkalt etter den amerikanske psykologen Milton H. Erickson, og benytter seg av indirekte suggesjoner og historiefortelling for å endre atferd. Det er en metode som anses som banebrytende i hypnoseverdenen, og som har fått stor utbredelse.

Forslag

Denne metoden brukes ofte for å endre vaner, redusere stress og behandle angst. Hypnoterapeuten kommer med forslag mens pasienten er i en hypnotisk tilstand, der underbevisstheten antas å være mer åpen for veiledning og nye ideer.

Hypnoanalyse

Denne tilnærmingen søker å avdekke den "utløsende hendelsen" som forårsaker personens nåværende problemer. Ved å avdekke roten til problemet kan hypnoterapeuten redusere de negative følelsene som er forbundet med hendelsen. Den kan brukes sammen med andre typer terapi.

Kognitiv

Kognitiv hypnoterapi kombinerer en rekke hypnoterapier for å gi en person en skreddersydd plan som er tilpasset personens behov og mål, og brukes til å "oppdatere" underbevisstheten og bringe den i tråd med personens bevisste tilstand. Denne typen terapi er spesielt effektiv for å kurere fobier.

Hypno-psykoterapi

Hypnosepsykoterapi brukes ofte med personer som har dypere problemer å ta tak i. Hypnosepsykoterapi utøves av en fagperson som er utdannet i både hypnose og psykoterapi. Det er en integrativ metode som brukes sammen med en annen type psykoterapi, for eksempel mindfulness eller humanistisk.

Regresjon av tidligere liv

Tilhengere av denne tilnærmingen tror at alle har tidligere liv, og at man ved å utforske dem kan løse problemer i det nåværende livet. Den antas å være til hjelp for mennesker som føler at de står fast i livet eller opplever at visse problemer stadig dukker opp igjen.

Tidslinjeterapi

Løsning

Denne typen terapi er basert på troen på at minnene våre er lagret i en sekvensiell rekkefølge (en tidslinje). Terapeuter som bruker denne metoden, benytter seg av en rekke ulike teknikker for å gjøre det mulig for pasientene å frigjøre skadelige overbevisninger og følelser som for øyeblikket holder dem tilbake, noe som bidrar til å behandle depresjon og angst.

I motsetning til andre typer hypnose, er det i løsningsfokusert hypnoterapi personen selv som leder timene, mens terapeuten fungerer som en veileder. Metoden arbeider for å frigjøre de indre reservene av styrke i mennesker, slik at de kan forandre seg her og nå og forme sin egen fremtid.

© Getty, Alamy

En vitneberetning  og rekonstruerte minner

Politiet har for lengst lært at man ikke skal stole fullt og helt på et øyenvitnes hukommelse. Oppdag hvordan den kognitive intervjuteknikken kan bidra til å skape et mer nøyaktig bilde av en forbrytelse

I1996 ble Shareef Cousin dømt til døden for å ha drept en mann under et mislykket gateran i New Orleans. Han ble frikjent i 1999. Kirk Bloodsworth ble dømt til døden for voldtekt og drap på en ni år gammel jente i Baltimore County, Maryland, i 1985. Han ble frikjent i 1993. Anthony Porter ble dømt for et dobbeltdrap i en park i Chicago i 1983. Han var bare to dager fra å bli henrettet da en videoopptak av den virkelige drapsmannen førte til at han ble frikjent i 1999.
Hva er sammenhengen mellom disse tre sakene? Hva var det som gjorde disse dommene for så alvorlige forbrytelser så tvilsomme? Jo, aktoratets hovedvitner, som alle med sikkerhet identifiserte de tiltalte, avga øyenvitneforklaringer som i ettertid viste seg å være helt feilaktige. Disse vitnene løy ikke om det de hadde sett for egen vinnings skyld, og ingenting hadde direkte påvirket vitneutsagnene deres. Når de husket forbrytelsen de hadde vært vitne til, hadde hjernen deres fabrikkert deler av minnet som var ufullstendige eller ikke passet inn i et forutinntatt verdisett. Det handlet om å sette sammen prikkene og deretter se bildet gjennom en linse av personlige og kulturelle fordommer. I større eller mindre grad gjør hjernen din dette med alle minnene dine i en utrolig subtil og kompleks prosess.
Det kan være lettere å forstå hvordan hjernen lagrer informasjon hvis du forestiller deg at hukommelsen fungerer som en datastasjon som direkte registrerer video, lyd og annen sanseinformasjon som utgjør en opplevelse i et gitt øyeblikk. Flere hjerneområder er involvert i å kode ulike typer opplevelser og overføre dem til andre deler av hjernen. Det gjør det mulig å hente frem minnene på en effektiv måte, men det betyr også at minnene kan påvirkes. Minner lagres i skjemaer, informasjonsenheter som samler tanke- og atferdsmønstre knyttet til personer eller situasjoner. Vi husker ikke minnet i seg selv, men vi husker ideen som ligger til grunn for det, på en måte som gir mer mening for oss. Verdier, fordommer og tidligere erfaringer kan altså påvirke disse skjemaene. Den britiske psykologen Sir Frederic Bartlett demonstrerte hvor subjektive minnene våre kan være i sitt eksperiment "War of Ghosts" fra 1932 (se boksen på motsatt side for mer informasjon).
For å gjøre det hele enda mer komplisert kan noen av teknikkene som brukes for å innhente øyenvitneforklaringer, faktisk ende opp med å påvirke dem. For eksempel kan den klassiske politikonfrontasjonen gjennomføres på flere måter, blant annet som en "samtidig konfrontasjon" der den siktede ikke er med. Vitner vil ofte peke ut den personen som ligner mest på det de husker av gjerningsmannen, i stedet for å si at personen de husker ikke er med i oppstillingen. Kanskje husker de ikke ansiktet til gjerningsmannen tydelig fordi det var et våpen til stede: En pistol eller kniv som brukes på en truende måte, kan føre til at øyenvitnet fokuserer på selve gjenstanden og ikke husker noe annet.
Den kognitive intervjuteknikken ble utviklet i 1992 for å bidra til en mer nøyaktig øyenvitneskildring av en forbrytelse. Intervjueren ber vitnet om å huske hendelsene rundt forbrytelsen på flere måter, blant annet ved å huske hendelsesforløpet i en annen rekkefølge og ved å huske dem fra gjerningsmannens eller et annet vitnes perspektiv. Ved å endre rekkefølgen på fortellingen og perspektivet tror man at vitnets avhengighet av tidligere kunnskap for å gjenkalle minnet reduseres. Denne teknikken kan også bidra til å hjelpe vitnet med å huske andre detaljer som det ellers kanskje ikke ville ha husket via en konvensjonell avhørsmetode.

Ofre for voldsforbrytelser kan ha problemer med å huske gjerningsmannens ansikt hvis de har brukt et våpen, men har en detaljert erindring av selve gjenstanden

Et vitne kan peke ut den personen som ligner mest på minnet av gjerningsmannen i en konfrontasjon med politiet, selv om den faktiske gjerningsmannen ikke er blant dem

"Noen teknikker som brukes for å innhente øyenvitneforklaringer, kan påvirke dem"

Den kognitive intervjuteknikken

Etterforskere kan ta i bruk denne psykologiske avhørsteknikken hvis de tror at den vil forbedre nøyaktigheten av øyenvitnets forklaring

Å sette forbrytelsen inn i en sammenheng
Etterforskeren ber vitnet om å huske hendelsene rundt forbrytelsen og selve forbrytelsen ved hjelp av alle fem sanser. Hvis vitnet for eksempel ikke husker klart hva han eller hun så, kan et klart minne om hva han eller hun hørte, bidra til å bygge opp bildet.

Skifte perspektiv
Vitnet blir bedt om å forestille seg åstedet fra en annens perspektiv: et annet vitne som står på den andre siden av veien, offeret eller til og med gjerningsmennene.

Å skru tiden tilbake
Vi har en tendens til å huske de siste hendelsene tydeligere, så etterforskeren ber vitnet om å prøve å fortelle om hendelsene i omvendt rekkefølge.

Djevelen i detaljene
Til slutt dveler vitnet ved tilfeldige, tilsynelatende ubetydelige detaljer ved forbrytelsen, for eksempel hva slags sko forbryteren hadde på seg, nummerskiltet på bilen som nærmet seg åstedet, eller hvilken farge trafikklysene hadde på et bestemt tidspunkt.

Den kognitive intervjuteknikken ble brukt for å verifisere informasjon og få en tilståelse fra Karen Matthews i saken om kidnappingsofferet Shannon Matthews (datteren hennes) i 2008

Spøkelsenes krig

I 1932 utførte psykologen Sir Frederic Bartlett et eksperiment som fungerte som telefonspillet (også kalt kinesisk hvisking). Han ba hver av forsøkspersonene sine om å lese et obskurt stykke indiansk folklore som de ikke kjente til, kalt "War of Ghosts". Deretter ba han dem om å gjenkalle historien med økende intervaller.
Naturlig nok begynte forsøkspersonene å glemme detaljer fra historien etter hvert som tiden mellom fortellingen og erindringen økte. Etter hvert som detaljene ble uklare, ble de tilpasset eller helt fjernet i gjenfortellingen. Bartlett kalte dette "forvrengning" og identifiserte tre aspekter ved det. "Assimilering" gjorde historien mer kjent for den som ble gjenfortalt - indianske detaljer ble mer britiske. "Nivellering" gjorde historien kortere ved at elementer ble glemt eller ansett som uviktige og fjernet. "Sharpening" endret rekkefølgen i historien og la til enkelte detaljer. Bartlett fikk stor anerkjennelse for sitt arbeid, ettersom eksperimentet viste hvordan en persons hukommelse kan være sterkt påvirket av egne kunnskaper og erfaringer.

© Getty; Illustrasjon av Peter Kavanagh

Mandela-effekten

Falske minner deles ofte globalt, noe som reiser spørsmål om menneskets kollektive hukommelse

Memory er en vanskelig ting. Med så mye som skjer rundt oss, er det umulig å ta inn og huske alt vi opplever, og noen ganger husker vi ikke detaljene i det vi husker riktig. Vi kan også ha en helt annen tolkning av hendelser enn noen andre som har opplevd det samme. Dette kan skje i global skala og ofte med ekstreme forskjeller. For personene som sitter med disse falske minnene, føles de individuelle inntrykkene så virkelige at de ikke kan akseptere at minnet deres er feil, selv når det finnes konkrete bevis på det motsatte, og de uttrykker ofte sjokk, forvirring og noen ganger til og med sinne.
Mange av de mest utbredte falske minnene har røtter i populærkulturen eller handler om hendelser som er velkjente over hele verden. Selv om noen av dem kan virke ubetydelige eller bare er en mindre detalj - eller, som skeptikerne hevder, kan tilskrives grunnleggende menneskelige feil - er det likevel interessant å se hvordan tolkningene varierer, spesielt når noen unøyaktigheter er så merkelige eller enkle å motbevise, men deles av tusenvis.
Noen ville teorier antyder at parallelle universer kan være i spill, med et multivers fullpakket med ubegrensede muligheter som skaper sjanser for alle versjoner av hendelsene. Mer akseptable underliggende årsaker til dette fenomenet med falske minner kan imidlertid være feilinformasjon, at hjernen knytter hendelser til informasjon som endrer detaljer i minnet, eller at vi mennesker er tilbøyelige til å akseptere andres forslag. Spredning av feilinformasjon - særlig i internettets tidsalder - kan også være en underliggende årsak.

sinnets
sinnet

Nelson Mandelas "død

Det mest kjente falske minnet ble et begrep for fenomenet da det ble avslørt at tusenvis av personer kunne huske at Nelson Mandela døde på 1980-tallet, mens han satt i fengsel. Faktisk døde han ikke før i 2013.

Berenstain-bjørnene

Serien er en populær barnebokserie, og mange som vokste opp med serien husker navnet stavet som Berenstein. En av årsakene til denne feilaktige hukommelsen kan være uoffisielle kopivarer med navnet stavet feil.

mandela
effekt

"Mange husker at serien ble kalt "Looney Toons", ikke det korrekte Looney Tunes"

Bologna stasjonsklokke

Klokken på Bologna sentralstasjon ble skadet under bombeangrepet i Bologna i 1980. En undersøkelse fra 2010 viste at 92 prosent av de spurte mente at klokken hadde stått fast på samme tid siden, althoughi virkeligheten ble den fikset kort tid etter angrepet.

Ustemt

Muligens på grunn av "oo" i "Looney" eller på grunn av dets konnotasjon med ordet "cartoon", husker mange som likte eventyrene til Snurre Sprett, Daffy, Sylvester og Tweety at serien ble kalt "Looney Toons", ikke det korrekte Looney Tunes. Navnet var inspirert av Disneys Silly Symphonies.

Shazam

Mange kan huske en film fra 1990-tallet med stand-up-komikeren Sinbad i hovedrollen som ånd, men det finnes ingen slik film. Folk kan forveksle den med filmen fra 1996 Kazaam med NBA-stjernen Shaq i hovedrollen.

Deese-Roediger-McDermott-paradigmet

En prosedyre for å undersøke falsk hukommelse hos mennesker går ut på at forsøkspersoner blir presentert for en liste med ord som er relatert til et nøkkelord som ikke finnes i listen - "fersken", "eple" og "banan" kan være til stede, men ikke ordet "frukt", som knytter dem sammen. Det finnes også noen få ord i listen som ikke er relatert til dette nøkkelordet, som en distraksjon. Deltakerne blir deretter bedt om å huske så mange ord de kan. Hvis forsøkspersonen husker ett av disse nøkkelordene, tyder det på en feil i hukommelsesprosessoren. Denne testen viser oss at hos noen mennesker kan ubevisste assosiasjoner ligge bak endrede minner, noe som fører til at de opplever et falskt minne. Videre studier med dette paradigmet har vist at gjenhenting av falske minner avslører en annen nevral aktivitet i hjernen enn gjenhenting av et ekte minne.

Nevroner overfører elektriske impulser i hjernen vår

Sex and the City

Mange er helt sikre på at de husker at serien - som gikk mellom 1998 og 2004 - het "Sex in the City", men det gjør den altså ikke. Noen troende har til og med funnet merchandise som antyder at "in" er riktig, men dette kan være uoffisielle varer eller trykkfeil. Serien, som ble skapt av Darren Star og inspirerte til to filmer, har alltid blitt kalt Sex and the City.

Vi er mestere..

...av verden! Hvis du synger den siste delen på slutten av Queens berømte hit, vil du bli overrasket over å finne ut at Freddie Mercury ikke synger den sammen med deg som i de foregående versene.

Monopol-monokkel

Selv om den ville passe fint sammen med flosshatten og stokken hans, er Monopol mannen aldri en monokkel. Mange blir imidlertid overrasket når de tar frem spillet og ser at den ikke er der, og sverger på at de husker at han hadde en.

Skjemadrevne feil

Det kan være det faktum at vi husker det som vanligvis forventes, som er årsaken til disse hukommelsesfeilene. Schemata er tankemønstre som organiserer informasjon og forholdet mellom ulike ting. De danner et rammeverk for fremtidig forståelse og påvirker derfor hvordan vi tar til oss nytt materiale i hjernen. Det er mer sannsynlig at man legger merke til ting som passer inn i det etablerte skjemaet, mens detaljer som ikke gjør det, blir omtolket eller forvrengt slik at de passer inn i mønsteret. Da deltakerne i en studie ble bedt om å huske innholdet på et psykologkontor, hadde de for eksempel en tendens til å huske konsistente og vanlige ting som bokhyller og skrivebord, og utelot alle uoverensstemmelser som de mente ikke hørte hjemme der. Menneskers individuelle skjemaer har en tendens til å forbli uforandret selv når motstridende informasjon blir presentert. Selv om skjemaer er nyttige når vi skal bearbeide og forstå ny informasjon, kan de også bidra til å forvrenge minner.

Schemata hjelper oss med å organisere relasjonene mellom informasjonsbitene, slik at de passer sammen som et puslespill

Ta en pause

Noen husker at disse sjokoladeovertrukne kjeksene har en bindestrek i navnet, og tenker på at de har spist en velsmakende "Kit-Kat". De blir ofte overrasket eller forvirret når de finner ut at det ikke staves med bindestrek.

"Folk husker at George hadde hale - det pleier en ape å ha - men han klarer seg fint uten"

"Luke, jeg er faren din."

Når Luke Skywalker konfronterer nemesis Darth Vader i Cloud City, avslører Vader en av filmhistoriens største overraskelser for Luke. Men til tross for at det er et minneverdig sitat, er det mange som formulerer det feil. Vader sier faktisk: "Nei, jeg er faren din."

Nysgjerrige Georg

Titelfiguren i serien Nysgjerrige George har eksistert siden 1939. Folk på tvers av generasjoner husker at han har hale - det pleier jo en ape å ha - men George klarer seg fint uten.

Febreze

Du bruker kanskje til og med dette rengjøringsproduktet hver dag hjemme og tror fortsatt at det alltid har vært stavet "Febreeze", mens du ser vantro på flasken. Ikke vær redd, du er definitivt ikke den eneste som husker at det staves på den måten.

Mangelfullt minne

Navnet på skofirmaet blir ofte feilaktig oppfattet som Sketchers, selv om det egentlig er Skechers. Dette kan skyldes at det ser mer naturlig ut for oss på engelsk, eller at det er feil uttale.

Tilstand av forvirring

USA består av 50 stater, men store grupper av mennesker holder fast på at det er 51 eller 52. De tenker kanskje på Puerto Rico, som er et territorium, eller Washington DC, som er et distrikt.

Skiftende chartreuse

Hva slags farge er chartreuse? Hvis du tenker på en rosa nyanse, er du kanskje en av dem som har et falskt minne. Det er faktisk en gulgrønn farge som har fått sitt navn fordi den ligner på en fransk likør

Hei, Clarice

I den psykologiske skrekkfilmen fra 1991 The Silence of the Lambsbesøker FBI-praktikanten Clarice Starling Hannibal Lecter for å få råd i en sak. Mange husker at han hilste uhyggelig på henne, men i virkeligheten var det et enkelt "God morgen" Ikke fullt så skremmende.

© Kingkongphoto & www.celebrity-photos.com - Laurel, Maryland

Mor Teresa

Den romersk-katolske nonnen Mor Teresa ble helgenkåret av pave Frans den 4. september 2016. Mange ble overrasket over nyheten fordi de husker at dette skjedde så langt tilbake som på 1990-tallet under pave Johannes Paul II. Dette kan skyldes at folk blander sammen de mange anerkjennelsene Mor Teresa fikk mens hun levde.

Mistet Sri Lanka

Hvis du blir bedt om å peke ut Sri Lanka på et kart, vil du huske at det er en øy i nærheten av India, men i hvilken retning ligger den utenfor kysten? Den ligger i sørøst, men det er en vanlig feil at folk ser rett mot sør.

Ingen overflødighetshorn

Fruit of the Loom er en velkjent produsent av T-skjorter med trykk og andre klesplagg, og logoen deres består av drueklaser og et knallrødt eple. Mange er imidlertid sikre på at det tidligere var et overflødighetshorn rundt frukten.

Teorien om parallelle univers

En forklaring på dette fenomenet som er litt mer utradisjonell, er hentet fra kvantemekanikken og går ut på at personer på den falske siden av hukommelsen på en eller annen måte kan ha krysset fra et parallelt univers - der deres versjon er sann - inn i vårt. I multivers-teorien antar man at det finnes et uendelig antall parallelle universer ved siden av vårt eget, hvert med sine egne fysiske lover og individuelle tidslinjer. Selv om det sies å være umulig for disse separate universene å samhandle - noe som også betyr at multivers-teorien er umulig å bevise eller motbevise - kan fluktuasjoner i romtiden eller en kollisjon mellom multivers-"bobler" føre til at mennesker fra andre virkeligheter har byttet plass med en dobbeltgjenger i vår egen, og tatt med seg sine minner om en lignende, men feilaktig versjon av hendelsene. Det høres ut som science fiction, men mange høyt profilerte astrofysikere - deriblant avdøde Stephen Hawking - anerkjenner multivers-teorien.

Kan eksistensen av utallige alternative universer forklare dette bisarre fenomenet?

Tankmann på Den himmelske freds plass

I et ikonisk bilde tatt dagen etter at det kinesiske militæret med makt slo ned demonstrasjonene på Den himmelske freds plass i 1989, blokkerer en ukjent demonstrant veien for fire stridsvogner. Mannens endelige skjebne er ukjent, men han ble ikke kjørt ned av stridsvognene, slik noen mener skjedde.

© Getty Images

Henrys kalkunlår

Kong Henrik VIII regjerte England fra 1509 til sin død i 1547, og levde et dekadent liv i utskeielser. Mange husker feilaktig en versjon av portrettet hans der den korpulente kongen holder et kalkunlår, men det finnes ikke noe slikt portrett.

Vitenskapen om fotografisk hukommelse

Å bygge fotoalbum i hodet høres for imponerende ut til å være sant, men er det det?

Wi har alle opplevd det øyeblikket når vi ser på et fotografiphog minnene om akkurat den tiden strømmer tilbake. Men hvor mange detaljer kan du egentlig si at du husker? Tenk om du kunne huske hver minste detalj, fra maleriene på veggene til antall fliser på gulvet - mange år senere.
Fotografisk hukommelse beskriver evnen til å gjenkalle minner visuelt, nesten som om man refererer til et fotografi inne i hodet. Selv om dette er den vanlige oppfatningen av hva det vil si å ha fotografisk hukommelse, er det mye som tyder på at det ikke helt stemmer.
Mange forskere mener at det som mange feiltolker som fotografisk hukommelse, faktisk er eidetisk hukommelse. Dette er evnen til å huske et bilde i tankene en stund, selv etter at man har tatt det bort fra øynene. Selv om noen mennesker ser dette bildet bedre enn andre og over lengre tid, tror man ikke at bildet presenteres som et fotografi i hodet, som er noe man kan skanne over for å fokusere på ulike områder. I stedet presenteres bildet fra én synsvinkel og er mindre tydelig enn et fotografi ville vært.
Personer med eidetiske evner er mer tilbøyelige til å huske elementer av et minne som et puslespill. De kan holde disse puslespillbitene i hodet i lengre perioder. Antallet minner de tilegner seg, antas ikke å være høyere enn hos gjennomsnittsmennesket, men prosentandelen av minner som flyttes inn i langtidsminnet, er høyere. Men som med puslespill kan brikker forsvinne. Det er typisk for personer med eidetisk hukommelse at de glemmer enkelte deler av minnet, men de har nok biter av bildet lagret i hukommelsen til å danne seg en ganske nøyaktig tolkning av hele scenen.
Beviset på at mennesker ikke fanger visuelle minner som et fotografi i hodet, kommer fra et eksperiment som regelmessig utføres med eidetisk hukommelse. Når man husker et tekstavsnitt, vil en person som har tatt et bilde, kunne lese ordene baklengs hvis han eller hun blir bedt om å gjøre det. Studier viser imidlertid at personer som hevder å ha fotografisk hukommelse, faktisk ikke kan gjøre dette i dette scenariet. I stedet må de huske hver del av setningen som et separat minne.
Det er viktig å merke seg at vi alle har eidetisk hukommelse til en viss grad. Hjernen kan huske det man har sett, men noen mennesker kan referere tilbake til disse bildene i lengre tid enn andre. For å teste din eidetiske hukommelse trenger du bare å se på scenen foran deg, lukke øynene og se hvor lenge du kan huske utsikten i betydelig detalj. For de fleste begynner synet å falme etter noen sekunder.
Når en gjennomsnittsmenneske observerer noe, for eksempel et rotete soverom, vil han eller hun forlate huset med synet av dette uryddige rommet som han eller hun må rydde opp i. I løpet av dagen vil dette bli lagt i bakhodet, men når tanken på soverommet kommer tilbake, er det sannsynlig at de fortsatt husker at de må rydde det. Forskjellen er at dette har blitt til informasjon i hodet på dette tidspunktet: De ser ikke et fotografisk bilde når de har dette minnet.
Så hvordan er det å kunne holde fast ved dette bildet i noen dager, måneder eller kanskje år? Er dette i det hele tatt mulig?
Hvis det finnes, fortsetter det fotografiske minnet å forbløffe dem som ikke kan forstå det. Det blir stereotypt sett på som en superkraft, og noen ser på det med ærefrykt og misunnelse. Men et intenst og kraftig minne kan noen ganger være mer utfordrende enn det høres ut som. I noen tilfeller kan mennesker som lagrer unødvendige minner, få hodet fylt av mentalt rot: hendelser som de ikke trenger å huske, som sirkler rundt i hodet.
På verdensbasis finnes det færre enn 100 personer som har en tilstand som kalles HSAM (highly superior autographical memory). Dette er en så raffinert hukommelse at den feilaktig kan forveksles med fotografisk hukommelse. Personer med denne typen hukommelse kan huske hendelser i detalj fra flere tiår tilbake, for eksempel hvilken ukedag noe skjedde, hva de hadde på seg den aktuelle dagen, og hvilke måltider de og andre spiste.
Det finnes utvilsomt mennesker med eksperthukommelse, men om det virkelig finnes hjerner som er i stand til å lagre minner i form av fotografier, er fortsatt ukjent. Dessverre finnes det ennå ingen måte å bevise nøyaktig hva som blir sett i andres sinn. De som hevder å kunne bruke fotografisk hukommelse, er de eneste som kan vite hva som foregår i hodet deres, men det er mye spekulasjoner i den vitenskapelige verden.

Mellom to og 15 prosent av barna kan huske levende bilder i noen minutter eller mer etter at de har lukket øynene

"Hjernen har evnen til å huske det man har sett, men noen kan referere tilbake til disse bildene lenger enn andre"

Charles og Elizabeth

Ta en titt på det mest overbevisende fotografiske minnet til dags dato

Ett eksperiment skiller seg ut fra de andre når det gjelder å utforske potensialet i fotografisk hukommelse. I 1970 studerte forskeren Charles Stromeyer hukommelsesevnen til studenten Elizabeth. I eksperimentet dekket han til det høyre øyet hennes og viste det venstre en serie med 10 000 prikker. Dagen etter gjorde han det samme med en annen serie prikker på hennes høyre øye.
Utrolig nok kunne Elizabeth huske prikkenes plassering og gjenskape en tredimensjonal struktur ved hjelp av den riktige serien med 20 000 prikker. For å lykkes med dette måtte hun gå tilbake til de to bildene hun hadde sett i hodet, og huske prikkenes posisjon til perfeksjon. Selv om dette passer til definisjonen av fotografisk hukommelse, kan man bare anta hva som skjedde i hjernen hennes for at hun skulle huske dette. Siden ingen bevis har vært like overbevisende siden, er dette det nærmeste vi kommer et fotografisk sinn?

Elizabeth var student ved Harvard University

Frakturert
memory

False minner

Registrerer hjernen minner som et videobånd, eller er erindringen vår mer et kunstnerisk inntrykk av tidligere hendelser?

Wi er spesielt opptatt av minnene våre. Som nedtegnelser av livsbegivenheter i en utklippsbok som er innelåst i hjernen, er minnene våre biologiske biografier over vår historie og en referanseguide til hvordan vi fungerer i dagliglivet. Minner blir ofte sett på som et videoopptak av tiden, fra hvordan du husker å lage familiens pastaoppskrift, tiårsdagen din eller monumentale øyeblikk som bryllupsdagen din. Men hva om minnene dine om hendelser i livet ikke er så nøyaktige som du opprinnelig trodde? Kan "falske minner" ubevisst infiltrere hjernen din og skape detaljer om en hendelse som aldri har funnet sted?
Per definisjon er et falskt minne en oppdiktet eller forvrengt erindring av en hendelse, ofte rundt et faktum. Tenk deg for eksempel at du går nedover gaten og får et glimt av en mann som rusler forbi, og du husker at han hadde på seg en ryggsekk. Hvis du så blir spurt om hvilken farge ryggsekken hadde, vil du kanskje si at du så rød. Men hva om du tviler på deg selv og tror at det i virkeligheten var hettegenseren hans som var rød? Å foreslå et alternativ på denne måten kan føre til utvikling av falsk hukommelse. Sannheten er at for de fleste av oss er det umulig å huske perfekt hva som har skjedd i løpet av en hel dag, eller til og med den siste timen, for den saks skyld.
Sannheten bak falske minner har blitt utforsket de siste tiårene, men ikke mer enn av

Den amerikanske psykologen professor Elizabeth Loftus har viet sin karriere til å forstå hvordan falske minner dannes

sprukket
minne

falske
minner

"Kan "falske minner" skape detaljer om en hendelse som egentlig aldri har skjedd?"

© Shutterstock, Getty

Teknikken med å gå seg vill i kjøpesenteret

Der fantasien kan skape et falskt minne

Du husker kanskje at du som barn befant deg alene i et kjøpesenter eller på et kjøpesenter etter å ha mistet en forelder i mylderet av travle handlende. Men hva om det minnet var fullstendig oppdiktet?
Professor Elizabeth Loftus og hennes student Jacqueline Pickrell, som allerede har forsket mye på falske minner, utviklet et eksperiment for å finne ut om deltakerne i studien kunne huske en slik hendelse som aldri hadde funnet sted. Etter å ha rådført seg med deltakernes familier, presenterte de to testpersonene for fire korte fortellinger som beskrev hendelser fra barndommen deres, eller det virket i hvert fall slik. Uten at forsøkspersonene visste det, var en av historiene falsk og beskrev en hendelse der forsøkspersonen hadde gått seg vill på et kjøpesenter som barn, rundt fem eller seks år gammel. De ble etterlatt i en lengre periode før de ble gjenforent med foreldrene sine ved hjelp av en eldre person.
Med støtte i detaljer som var unike for hver enkelt persons familie, virket fortellingen helt plausibel, noe som gjenspeiles i resultatene. Rundt 25 prosent av deltakerne hevdet at de kunne huske hendelsen, og de gikk til og med så langt som å gi ekstra informasjon om hendelsen som de ikke hadde fått i eksperimentet. Loftus og Pickrell konkluderte med at det å forestille seg hendelsen skapte et falskt minne.

Rundt en fjerdedel av de testede mente at de husket at de hadde gått seg vill på et kjøpesenter, til tross for at det faktisk aldri hadde skjedd

Loftus ba testpersoner om å huske detaljene i en bilulykke, og fant ut at svarene endret seg avhengig av måten spørsmålene ble stilt på

psykologiprofessor Elizabeth Loftus. Hennes arbeid på midten og slutten av 1970-tallet avslørte hvordan minnene våre kan bli forurenset og endret i det som er kjent som "feilinformasjonseffekten".
I en serie eksperimenter viste Loftus en gruppe deltakere en video av to biler som kolliderer, og etter at de var delt inn i flere grupper, ble seerne spurt om hva de nettopp hadde vært vitne til. Den ene gruppen ble stilt et enkelt spørsmål: "Hvor fort kjørte bilene da de traff hverandre?" De andre gruppene fikk det samme spørsmålet, men ordet "traff" ble endret til ord som "smadret", "kolliderte" eller "støtet". Loftus oppdaget at forsøkspersonene husket hendelsen annerledes ved å tilpasse måten spørsmålet ble stilt på. De som ble stilt spørsmålet med ordet "smadret", anslo en hastighet på rundt 60 kilometer i timen, mens de som ble spurt med ordet "kontaktet", anslo en hastighet på rundt 30 kilometer i timen. På samme måte svarte flertallet av deltakerne korrekt nei på spørsmålet "Så du noe knust glass?". De som ble spurt om å "knuse" glass, var imidlertid mer tilbøyelige til å svare at det var knust glass i videoen.
Det Loftus hadde avdekket, var effekten verbet hadde på deltakernes erindring av hendelsen. Men hvorfor er det så viktig å forstå falske minner på denne måten? Svaret ligger i hvordan vi bruker minnene våre. Siden midten av 1970-tallet har minnene våre vært mye mer enn mentale øyeblikksbilder av livene våre, og de har blitt legalisert og brukt som bevis for å dømme såkalte kriminelle. Men etter hvert som DNA-bevis ble utbredt på 1990-tallet, ble man klar over at øyenvitneforklaringer kanskje ikke var så pålitelige som man tidligere hadde trodd.
På et TED-foredrag i 2013 fortalte Loftus om en studie av 300 tilfeller der DNA-bevis hadde vist at personer hadde blitt urettmessig dømt, og der noen av dem hadde sonet så lenge som 30 år. I tre fjerdedeler av disse sakene var domfellelsen en konsekvens av "feilaktig hukommelse fra øyenvitner". Flere faktorer kan påvirke øyenvitners hukommelse, for eksempel forstyrrelser, følelser og motstridende informasjon. For eksempel er tilstedeværelsen av et våpen et vanlig aspekt ved en forbrytelse som er utsatt for falsk minnekonstruksjon. Dette ble påvist av forskerne Johnson og Scott i 1976 i et eksperiment som ga opphav til det som i dag er kjent som "våpenfokus"-effekten.
Eksperimentet deres dreide seg om effekten av angst på nøyaktigheten av vitneforklaringer fra øyenvitner. Deltakerne ble bedt om å sette seg på et venterom på et laboratorium. En resepsjonist i nærheten unnskyldte seg og lot testpersonene være alene. Delt i to grupper overhørte den første gruppen de ansattes prat om utstyrssvikt mens en person gikk forbi forsøkspersonene med en penn i hendene dekket av fett.
Den andre gruppen, som ble plassert i samme venteromsscenario, ble utsatt for en opphetet ordveksling, knust glass og en person som gikk forbi deltakerne med en blodig kniv i hånden. De to gruppene ble deretter bedt om å identifisere hver person som hadde forlatt laboratoriet etter å ha blitt vist bilder av 50 potensielle kandidater.
Overraskende nok identifiserte medlemmene av den første gruppen personen som gikk med den fettete pennen korrekt i 49 prosent av tilfellene, mens de som ble eksponert for den knivbevæpnede personen, bare identifiserte dem korrekt i 33 prosent av tilfellene. Det antas at dette skyldes at de som ble eksponert for kniven, var mer engstelige og rettet oppmerksomheten mot kniven i stedet for personen. Dette tyder på at nøyaktigheten i øyenvitneforklaringene til personer som har opplevd en situasjon med et våpen, er redusert.
Tilstedeværelsen av våpen, ledende verb eller suggestivt språk er ikke de eneste måtene falske minner kan feste seg i hjernen vår på. Flere teorier forklarer hva som kan føre til at det opprinnelige minnet forvrenges eller endres.
En av disse teoriene er "fuzzy-trace-teorien", som forskerne Charles Brainerd og Valerie F. Reyna har skissert for å forklare et hukommelsesskapende fenomen som kalles Deese-Roediger-McDermott-paradigmet (DRM). DRM-paradigmet er en falsk hukommelsesoppgave der forsøkspersonene får en liste med beslektede ord som de deretter skal huske - for eksempel seng, hvile, våken, trøtt, drøm, slumre, lur og slumre. Forsøkspersonene blir deretter bedt om å huske listen med ord etter en viss tid - ulike studier har undersøkt et tidsrom på alt fra noen minutter til noen måneder. Det denne listetesten viste, var at forsøkspersonene typisk husket ordet "søvn", selv om det ikke sto på listen, selv om det er relatert til de andre ordene. Det er her Brainerd og Reynas teori om uklare spor forsøker å gi noen svar, og foreslår at det finnes to typer hukommelse. Den første, ordrett, er der vi husker detaljene i et minne levende og mer nøyaktig. Den andre er gist-lignende minner, som er upresise og "uklare" representasjoner av minnet, derav navnet "fuzzy-trace"-teori.
Forskningen rundt falske minner er fortsatt i sin spede begynnelse når det gjelder å forstå hvordan minnene våre kodes og avkodes. For tiden prøver forskere å evaluere hvordan det å skape falske minner kan spille en rolle i behandlingen av nevrologiske degenerative tilstander.

"Minnene våre kan bli forurenset og endret i det som nå er kjent som "feilinformasjonseffekten"

Øyenvitners beretninger om en forbrytelse kan være eksempler på falske minner på grunn av flere faktorer som påvirker

Blyg som en mus

Hvordan to forskere lyktes med å implantere et falskt minne

Falske minner kan være en uunngåelig bivirkning av dagliglivets påvirkninger og slutninger. Men to MIT-forskere, Steve Ramirez og Xu Liu, oppnådde et science fiction-resultat i 2012 da de med vilje implanterte et falskt minne i hjernen til en mus. Eksperimentet gikk ut på å fremprovosere et fryktminne hos musen ved å trykke på en laserknapp. Musen ble først plassert i en boks, og bunnen av boksen ga et mildt fotsjokk, noe som utløste et fryktminne. På det tidspunktet minnet ble dannet, injiserte de to forskerne et lysfølsomt lysbryterprotein kalt channelrhodopsin i musens hjerne, som binder seg til hjernecellene som er involvert i hukommelsen. Etter å ha plassert musen i en annen ukjent boks, ble en laser avfyrt mot hjernen, og det lysfølsomme channelrhodopsinet aktiverte hjernecellene og spilte av fryktminnet på nytt for musen. Dette resulterte i at musens naturlige fryktrespons "frøs", noe som beviste at forskerne hadde lykkes med å implantere et fryktminne i musen.

Ramirez og Liu utviklet en måte å slå fryktminner i hippocampus av og på hos mus

HPA-aksen (uthevet) er påvirket ved PTSD, noe som resulterer i en unormal stressrespons

Traumer og hukommelsestap

Traumer kan beskrive enten en fysisk skade eller en belastende opplevelse. Alle typer traumer kan føre til posttraumatisk stresslidelse, der hukommelsestap er et symptom

Posttraumatisk stresslidelse (PTSD) refererer til det settet av negative psykologiske symptomer som følger etter eksponering for faktisk eller truende død, slik det er definert i Diagnostisk og statistisk manual for psykiske lidelser (DSM-V), som brukes til å diagnostisere psykiske lidelser. Hendelser som utløser PTSD, kan være hva som helst som har vært traumatisk for den enkelte, inkludert krig, alvorlige ulykker og fysiske eller seksuelle overgrep. De psykologiske ettervirkningene av traumene varierer fra pasient til pasient, men hovedsymptomene dreier seg om angst og stress. Et annet symptom som er oppført i DSM-V, er en "manglende evne til å huske et viktig aspekt av den traumatiske hendelsen". Denne hukommelsessvikten er kjent som "dissosiativ amnesi" og er ikke forårsaket av noen påført skade eller medikamenter.
Amnesi er et delvis eller totalt tap av hukommelse, mens dissosiativ amnesi innebærer at den traumatiserte personen stenger ute informasjon om den traumatiske hendelsen - dissosierer seg fra den - og etterlater hull i hukommelsen om perioden rundt hendelsen. Noen psykologer mener at disse minnene ikke har blitt slettet, men at de i stedet har blitt begravd i underbevisstheten, utilgjengelige for bevisst gjenkalling, men at de kan dukke opp igjen når de utløses av ting som er relatert til traumet. Denne teorien forklarer også hvorfor personer med PTSD opplever sterke flashbacks av hendelsen, som innebærer en plutselig, ufrivillig gjenopplevelse av den traumatiske opplevelsen. Disse flashbackene er altså fortrengte minner som tvinges frem i personens bevissthet.
Hukommelsen er en kompleks prosess som deles inn i ulike kategorier avhengig av hva som huskes. Deklarativ hukommelse refererer til minnet om fakta og hendelser, og påvirkes delvis av PTSD. Hos pasienter med PTSD kan dette deklarative hukommelsestapet strekke seg utover den dissosiative hukommelsestapet etter den traumatiske hendelsen og føre til problemer med å huske vanlige, følelsesløse fakta og hendelser. Deklarativ hukommelse kan vurderes med visuelle og verbale hukommelsestester, der forskjellen er formatet (for eksempel bilder eller ord) som elementene presenteres i for deltakerne. Ved at personer med PTSD har tatt disse hukommelsestestene, har forskere funnet at PTSD er forbundet med en subtil svekkelse av den verbale deklarative hukommelsen, mens den visuelle deklarative hukommelsen er mindre påvirket. Læringsprosessen er mer forstyrret enn lagringsprosessen

"Hukommelsen til personer med en lang historie med PTSD er mest svekket"

Økt forskrekkelsesreaksjon er et symptom på PTSD

Mishandling i hjemmet kan forårsake PTSD hos dem som er vitne til eller opplever det

Gjenkjenne PTSD-symptomer

Disse symptomene er hentet fra DSM-V og må ha forekommet i minst en måned hos personer som er seks år eller eldre, for at diagnosen PTSD skal kunne stilles.

- Påtrengende og plagsomme minner om traumet
- Mareritt relatert til den traumatiske hendelsen og forstyrret søvn
- Unngåelse av stimuli som forbindes med hendelsen
- Dissosiativ amnesi
- Lettskremt - også kjent som hypervigilans
- Ukontrollerbare negative følelser - f.eks. sinne/skyldfølelse/tristhet/stress
- Apati og uinteresserthet i aktiviteter
- Selvdestruktiv atferd
- Angst og uro
- Fysiologiske symptomer - f.eks. svetting og økt hjertefrekvens

Depresjon, PTSD og hukommelse

Nesten halvparten av dem som får diagnosen PTSD, har også en depresjonsdiagnose. De to psykiske lidelsene er så nært knyttet til hverandre at det har blitt foreslått at PTSD med depresjon er en egen undertype av PTSD. Dette er kanskje ikke så overraskende, for de deler symptomer som søvnforstyrrelser, problemer med å føle glede og, ikke minst, hukommelsesvansker. Disse hukommelsesvanskene er svært like dem man ser ved PTSD - deprimerte pasienter presterer dårlig i verbale hukommelsesoppgaver, men - i motsetning til personer med PTSD - også i visuelle hukommelsestester. De deler også visse hjerneabnormaliteter, som overaktive HPA-akser, noe som fører til at det frigjøres mer kortisol og at hippocampi er mindre. Både depresjon og PTSD har dessuten blitt foreslått som risikofaktorer for å øke sannsynligheten for å utvikle demens, en samling sykdommer med progressivt hukommelsestap.
Det finnes mye forskning som knytter depresjon til demens, men koblingen til PTSD har først nylig kommet frem i et par banebrytende studier med veteraner. Forskere som har undersøkt denne sammenhengen, har antydet at hormonell ubalanse, HPA-dysfunksjon og tap av hippocampusvolum kan ha skylden, men det er behov for mer forskning før man kan fastslå en årsakssammenheng mellom PTSD og demens.

Hippocampus (uthevet i rødt) hos personer med PTSD er mindre enn hos personer som ikke lider av PTSD

"Personer med dårligere hukommelse kan være mer utsatt for PTSD"

og å holde på minner, noe som betyr at hovedproblemet er å danne nye minner. Alvorlighetsgraden av disse hukommelsesvanskene er direkte relatert til hvor lenge en person har hatt PTSD, slik at hukommelsen til personer med en lang PTSD-historie er mest svekket.
Skanninger av PTSD-pasienters hjerner har avdekket abnormiteter i et hjerneområde som kalles hippocampus (ansvarlig for å tilegne seg nye minner) og hypothalamus-hypofyse-binyrebark-aksen (HPA-aksen). HPA-aksen representerer kommunikasjonen mellom hypothalamus, hypofysen og binyrene, som påvirker atferd som humør, temperaturkontroll og immunforsvaret gjennom frigjøring av hormoner. Disse hjernesystemene er involvert i stressresponsen, så avvik her tyder på en forstyrret stressrespons.
Hormonet kortisol frigjøres av binyrene når mennesker og dyr er stresset. Forskere som har studert stressresponsen hos dyr, har funnet ut at kortisol er giftig for hippocampus, slik at langvarige stressperioder, som ved PTSD, kan skade hippocampus. Under stress frigjøres det også kortisol i den prefrontale cortex, et område i den fremre delen av hjernen som bidrar til utøvende hjernefunksjoner som arbeidsminne, atferd og følelser. Det er interessant å merke seg at både volumet og aktiviteten i den prefrontale hjernebarken hos PTSD-pasienter er lavere enn hos personer uten PTSD. Disse reduksjonene er spesielt fremtredende hos barn.
DSM-V-diagnosen er bare gyldig for personer fra seks år og oppover. Selv da er hjernen til barn over seks år med diagnosen PTSD påvirket på en annen måte enn hos voksne med PTSD. De har fortsatt avvik i hippocampus, men i stedet for redusert volum har de samme volum som aldersmatchede barn uten PTSD, bare mindre hjernecelleaktivitet der. Etter hvert som disse traumatiserte barna vokser opp med kontinuerlig stress, vil hippocampus sannsynligvis reduseres i volum, slik at den speiler det unormale volumet man ser hos voksne med PTSD.
En annen måte å se på sammenhengen mellom traumer og PTSD på, er at allerede eksisterende hukommelses- og læringsproblemer kan være risikofaktorer for å utvikle PTSD. Det vil si at personer med dårligere hukommelse - og dermed problemer med hippocampus' funksjon - kan være mer utsatt for PTSD hvis de opplever traumer. Det er et slags høna og egget-scenario - hva kom først, hukommelsessvikten eller PTSD?
Det finnes visse holdepunkter fra studier av eneggede tvillinger for at hukommelsesproblemer kommer før PTSD. Blant tvillingene som ble studert, var den ene en krigsveteran med påfølgende PTSD, mens den andre verken var krigsveteran eller hadde PTSD. Begge tvillingene i parene hadde mindre hippocampi og dårligere verbal hukommelse enn gjennomsnittspersonen. Begge tvillingene hadde altså hukommelsesproblemer før en av dem utviklet PTSD.
Å studere tvillinger er en nyttig måte å avgjøre om en tilstand skyldes biologi eller miljø, ettersom de har identiske gener. Denne forskningen støtter derfor at hukommelsessvikt er en risikofaktor for PTSD, snarere enn at PTSD forårsaker hukommelsessvikt.
Nevroforskerne Jennifer J. Vasterling (professor i psykiatri ved Boston University School of Medicine) og Kevin Brailey (ansatt psykolog ved Center of Returning Veterans) har utviklet en teori om en "nedadgående spiral" der både PTSD og hukommelsesproblemer påvirker hverandre. Teorien deres går ut på at dårligere hukommelse og læringsevner øker sannsynligheten for å utvikle PTSD, og at dette skyldes at man har færre psykologiske ressurser til å takle traumene. De hevder imidlertid også at PTSD ytterligere svekker kognitive funksjoner som hukommelse og læring. Denne kognitive forstyrrelsen forstyrrer ikke bare de daglige gjøremålene, men kan også forstyrre psykologisk behandling.
Til syvende og sist gjør PTSDs plagsomme natur det vanskelig å studere. Den dissosiative amnesien utgjør et hinder hvis forsøkspersonen sliter med å huske den traumatiske hendelsen. I tillegg kan det å delta i en studie som er sentrert rundt PTSD, utløse flashbacks og andre traumatiske symptomer, så mange pasienter kan være motvillige til å delta. Etiske retningslinjer hindrer forståelig nok forskere i å påføre forsøkspersoner traumer for å studere dem, og de må derfor basere seg på de få PTSD-pasientene som er villige til å la seg studere. Derfor er det avgjørende å gjennomgå flere studier for å få mest mulig ut av den eksisterende forskningen og utvikle behandlingsstrategier som ikke baserer seg på hukommelsen.

Personer med PTSD kan oppleve mareritt og ha problemer med å sove

Verbale overgrep fra foreldre kan forårsake PTSD hos barn

Soldater kommer ofte tilbake fra kamp med PTSD på grunn av traumene de har vært vitne til

Å leve i nuet

To bemerkelsesverdige casestudier belyser hvordan hjernen tilpasser seg og lærer i møte med uopprettelig skade

Neuroscience-forskning er avhengig av pasienter med eksisterende hjerneskade for å få innsikt i hvordan hjernen fungerer. Dette skyldes i stor grad at etiske retningslinjer forståelig nok hindrer forskere i å manipulere levende menneskehjerner. Retningslinjene har imidlertid ikke alltid vært så strenge, og lobotomier - fjerning av deler av den fremre delen av pasientenes hjerner for å "behandle" psykiske lidelser - var utbredt helt frem til midten av 1900-tallet. Det finnes også en lignende prosedyre som kalles lobektomi, der man fjerner en del av et sykt organ. Tidligere ble slike inngrep utført på hjernen, men nå er de vanligvis begrenset til lungene. En misforstått hjernelobektomi fjernet den mediale tinninglappen hos en pasient som opprinnelig var kjent som "HM", men som senere viste seg å være en ung mann ved navn Henry Molaison.
Hjerneskade kan også oppstå naturlig gjennom virusinfeksjoner som encefalitt, der et virus sprer seg fra kroppen til hjernen og forårsaker betennelse og ødeleggelse av hjerneceller. Dette skjedde med pasienten "EP" (Eugene Pauly), og resulterte i tap av den mediale tinninglappen.
Den mediale tinninglappen er en samling av hjernestrukturer som ligger i midten av hjernen. Den omfatter hippocampus, entorhinal og perirhinal cortices, amygdala og subikularkomplekset, som jobber sammen for å bearbeide ny informasjon og kombinere den til minner. Henry fikk diagnosen epilepsi i tinninglappen etter å ha blitt påkjørt av en sykkel da han var sju år gammel. Tilstanden ble behandlet med en cocktail av antiepileptiske medisiner som gjorde det mulig for ham å leve et normalt liv hjemme i Connecticut i USA. Epilepsien forverret seg imidlertid gradvis gjennom ungdomsårene, og da han var 27 år gammel, var anfallene så forstyrrende at han ble tvunget til å slutte å jobbe ved et samlebånd. Det var da, i

"Henry glemte at han hadde spist baconrullen sin om morgenen og gjentok oppgaven, noe som resulterte i at han spiste opptil fire til frokostt"

Henry Molaison

Professor Larry Squire

larry R Squire

De basale ganglier

Hjerneområdet Eugene og Henry bruker for å lære nye ferdigheter, består av disse delene

Dorsale striatum
Består av kaudatkjernen og putamen, og er viktig for planlegging, utførelse og automatisering av motorisk atferd avhengig av energibehov og potensiell belønning. Denne prosesseringen bidrar til å skape vaner og avhengighet.
Ventrale striatum
Inneholder nucleus accumbens og tuberculum olfactorius, og evaluerer risiko/gevinst ved atferd.
Globus pallidus
Bidrar til å regulere bevegelse, motivasjon, belønning, aversjon og kontroll av handlinger
og mål.
Ventral pallidum
Dette området mottar sterke signaler fra hjernens emosjonelle kretser for å styre belønning og motivasjon, og produserer også motoriske utganger.
Substantia nigra
Denne er viktig for å regulere bevegelser, og den mottar informasjon fra striatum direkte og via globus pallidus. Den er skadestedet ved Parkinsons sykdom.
Subthalamus nucleus
Denne delen av hjernen er involvert i å ta vanskelige beslutninger, samt noen motoriske funksjoner. Den kombinerer kognitiv (tenkning), emosjonell informasjon og motoriske prosesser til en output.

Det var i september 1953 at Henry søkte om det drastiske medisinske inngrepet som skulle forandre livet hans - og nevrovitenskapen - for alltid.
Uten de komplekse hjelpemidlene vi har i dag, som MR-skannere, som gjør det mulig for leger å se inn i kroppen, fjernet Henrys kirurg, dr. Scoville, et 54,5 mm langt område på venstre side av hjernen og et 44 mm langt område på høyre side: den mediale tinninglappen.
Uten den mediale tinninglappen ble Henrys epilepsi delvis lindret, men operasjonen var ikke helt vellykket, ettersom han fortsatt trengte antiepileptisk medisinering. Han satt også igjen med alvorlig amnesi, en form for hukommelsestap som kan arte seg på ulike måter.
For Henrys vedkommende betydde det at han ikke var i stand til å danne nye minner etter operasjonen (såkalt retrograd amnesi), og at han hadde glemt minner han hadde dannet i årene rett før operasjonen (delvis anterograd amnesi). I løpet av livet økte antallet år før operasjonen som han ikke lenger kunne huske.
Eugene Pauly
Eugene Pauly ble født i 1922 og vokste opp i California i USA, men forlot etter hvert hjemmet for å bli radiooperatør for et oljeselskap til sjøs. Da han kom tilbake, arbeidet han som romfartstekniker. I 1992 nøt han et fredelig otium sammen med sin kone da han plutselig fikk viral encefalitt - et virus som spredte seg til hjernen. Viruset ødela den mediale tinninglappen og forårsaket skader på områder i den bredere tinninglappen ved å kutte forbindelsene mellom hjernecellene. Hukommelsestapet som oppstod, var det samme som hos Henry Molaison, men skaden som strakte seg utover i tinninglappen, kostet ham også luktesansen, svekket hans semantiske kunnskap og forårsaket anterograd amnesi som strakte seg opptil 50 år tilbake i tid.
Ordet "semantisk" defineres som knyttet til språklig eller logisk mening, slik at semantisk kunnskap er en forståelse av språket og hvordan det fungerer, og semantisk hukommelse er å huske språk, som for eksempel navn på gjenstander. Det logiske aspektet ble testet ved at Eugene ble bedt om å identifisere og forklare tvetydige setninger. Eugene presterte dårligere på disse oppgavene enn "kontrolldeltakerne" (som ikke hadde noen hjerneskade), mens Henry ikke hadde noen problemer. Denne ekstra svekkelsen for Eugene skyldtes skaden i den laterale tinninglappen, noe Henry ikke opplevde. Men til tross for denne lille forskjellen i de skadede områdene, viste de to mange likheter.
Likhetene
Selv om hjerneskadene deres var forårsaket av svært ulike omstendigheter, var begge mennene uten mediale tinninglapper. Derfor kunne verken Eugene eller Henry danne nye minner, noe som betydde at de glemte hendelser nesten umiddelbart. De glemte alle nye hendelser, fra å møte noen nye til å spise frokost. Henry fikk faktisk helseproblemer fordi han regelmessig glemte at han hadde spist baconrullen sin om morgenen og gjentok oppgaven, noe som resulterte i at han spiste opptil fire av dem til frokost om dagen. Eugene spiste også noen ganger flere frokoster fordi det var en del av morgenrutinen han hadde lært seg, og så glemte han at han allerede hadde gjort det.
Mennenes hukommelsestap gjorde at de begge var begrenset til nåtid, fastfrosset i et øyeblikksbilde i tiden og permanent identifiserte seg selv som yngre enn de egentlig var. De glemte folk så snart de hadde blitt presentert, og gjentok utsagn de nettopp hadde sagt, som om det var første gang de sa dem. Begge mennene hadde imidlertid normale intellektuelle og kognitive funksjoner, bortsett fra hukommelsesproblemene. Selv om begge forble anonyme det meste av livet, var de svært villige til å delta i forskningen. Forskningen, som ga et sjeldent innblikk i hvordan hukommelsen fungerer, ble innledet med Henry av doktorgradsstudent Brenda Milner. Etter dette ble flere pasienter med mediale temporallappsskader, som Eugene, grundig analysert av nevrovitenskapsmannen Larry Squire. Denne intensive forskningen avslørte noen svært spesifikke læringsoppgaver som er avhengige av andre områder enn den mediale tinninglappen.
En alternativ form  form for hukommelse
Dette læringspotensialet viser at mennesker har forskjellige typer hukommelse - deklarativ og ikke-deklarativ. Forskere har siden klassifisert disse i mer beskrivende undertyper, men Henry og Eugene var sentrale i å avdekke disse to første distinksjonene. Deklarativ hukommelse er den bevisste evnen til å gjenkalle fakta og hendelser, og behandles av den mediale temporallappen. Ikke-deklarativ hukommelse er ubevisst og beskriver ting som motoriske ferdigheter, betinging og vaner. På grunn av skadene i den mediale tinninglappen var det den deklarative hukommelsen Henry og Eugene manglet, men grundige tester avslørte at de hadde evne til ikke-deklarativ læring til tross for skadene.

Frontal cortex

Striatum

Substantia nigra

Nucleus accumbens

VTA (ventralt tegmentalt område)

Raphe-kjernen

Hippocampus

Dopaminveier

Funksjoner
Belønning (motivasjon)
Nytelse, eufori
Motorisk funksjon (finjustering)
Tvang
Utholdenhet

Serotoninveier

Funksjoner
Stemning
Hukommelsesprosessering
Søvn
Kognisjon

En del av hjernen til Henry og Eugene manglet, på grunn av svært forskjellige omstendigheter.

© Getty, Shutterstock

"Mennenes hukommelsestap gjorde at de glemte folk så snart de hadde blitt introdusert"

0

Normal hjerne

Henrys hjerne

Et slikt eksperiment var en hukommelsesoppgave der to bildekort ble presentert for deltakerne (personer med mediale temporallappsskader - også kalt hukommelsestapere - og "kontrolldeltakere") i par. På det ene kortet i paret var det skrevet "riktig" på baksiden. Oppgaven gikk ut på at forsøkspersonene skulle velge det "riktige" kortet i paret. Kortene ble alltid presentert i de samme parene, og det samme kortet var alltid "riktig", slik at et mønster kunne identifiseres og huskes.
Pasientene med hukommelsestap klarte å huske denne oppgaven, om enn langsommere enn kontrollgruppen. Dette tydet på at de lærte oppgaven ved hjelp av en annen del av hjernen enn den mediale tinninglappen, som tidligere hadde blitt tillagt alle former for hukommelse.
Hjerneregionen som er ansvarlig for denne alternative formen for hukommelse, ble avslørt av en gruppe pasienter med Parkinsons sykdom. Parkinsons sykdom kjennetegnes ved at nevroner i basalgangliene dør, en evolusjonært "gammel" del av hjernen som blant annet har betydning for bevegelse og belønningsatferd. Parkinson-pasienter har intakte mediale temporallapper, så sammenligningen med amnesipasienter gir en dobbel dissosiasjon.
En dobbel dissosiasjon er den mest overbevisende måten å vise at et bestemt hjerneområde er ansvarlig for en bestemt oppgave. Den sammenligner en gruppe pasienter med skade i ett område og en ellers frisk hjerne med en annen gruppe med skade i et annet område, men med en frisk resten av hjernen. I dette tilfellet hadde amnesipasientene friske basalganglier, men skadede mediale temporallapper, mens Parkinson-pasientene hadde friske mediale temporallapper, men skadede basalganglier. Parkinson-pasientene var i stand til å utføre oppgaver som testet deres deklarative hukommelse, men ikke oppgaver som kortparingsoppgaven, som testet deres ikke-deklarative hukommelse. Motsatt presterte amnesipasientene godt i de ikke-deklarative oppgavene, men ikke i de deklarative oppgavene. Forskerne konkluderte derfor med at den mediale tinninglappen er ansvarlig for det deklarative minnet, mens basalgangliene er ansvarlig for det ikke-deklarative minnet.
Habituell læring
Det ikke-deklarative minnet i basalgangliene understøttes av en gradvis prosess som kalles vanemessig læring. Hos rotter er det nå påvist at denne prosessen foregår i neostriatum i basalgangliene, og at den styres av belønningssystemet. Belønningssystemet er avhengig av kjemiske signaler fra nevrotransmitteren dopamin. En vane dannes når et individ mottar en belønning for en bestemt atferd som utløser en frigjøring av dopamin i basalgangliene, noe som motiverer dem til å gjøre det igjen. I dyremodeller er denne belønningen vanligvis en bit mat, men det kan være hva som helst, for eksempel at de menneskelige deltakerne ser

hippocampus fjernet

Bildet er gjengitt med tillatelse fra © Rochelle Schwarz-Bloom, Duke University. http://sites.duke.edu/apep

Den mediale temporallappen

Eugene og Henrys mediale temporallapper ble begge ødelagt. Denne delen av hjernen er ansvarlig for læring og midlertidig lagring av hukommelse, og består av følgende

Hippocampus
Hippocampus, som kommer av det greske ordet for "sjøhest", er ansvarlig for innlæring og for å skape nye romlige (mentale kart) og deklarative (fakta og hendelser) minner. Den er også knyttet til det emosjonelle senteret, som bidrar med tidligere erfaringer til aktuelle emosjonelle hendelser.
Parahippocampal cortex
Dette området er ansvarlig for episodisk hukommelse (personlig erfaring) og visuospatial prosessering (navigering gjennom en scene). Disse kombineres i kontekstuelle assosiasjoner, som for eksempel å bruke kontekst og tidligere erfaringer til å forstå omgivelsene.
Amygdala
Amygdala kombinerer informasjon for å skape emosjonelle reaksjoner. Den bruker følelser til å utlede hvor attraktivt eller avskyelig noe er.
Entorhinal cortex
Denne delen konsoliderer hukommelsen med hensyn til sensorisk informasjon ved hjelp av toveiskommunikasjon med hippocampus.
Perirhinal cortex
Denne regionens funksjon er sanseoppfattelse som gjør det mulig for et individ å gjenkjenne og huske objekter. Den overfører sanseinformasjon til og fra hippocampus via entorhinal cortex.
Subikulært kompleks
Subikularkomplekset, som har fått navnet sitt fra det latinske ordet for "støtte", mottar og bearbeider input fra andre hjerneområder, for eksempel forsterker det signaler fra hippocampus. Den fremre delen av subiculum behandler hovedsakelig hukommelse, bevegelse og romlig informasjon, mens den bakre delen kan dempe kroppens stressrespons.

ordet "riktig" og å bli gratulert av forsøkslederen når de snur det riktige bildekortet.
Disse subtile belønningene er hvordan de hukommelsessvekkede pasientene Henry og Eugene utviklet vaner i dagliglivet etter hjerneskaden. Belønningen blir målet og skaper motivasjon til å utføre den målrettede atferden om og om igjen, helt til den blir en innlært underbevisst vane. Eugene kunne for eksempel gå til kjøkkenet for å hente mat når han var sulten, ettersom maten var belønningen, men han var ikke i stand til å fortelle hvor kjøkkenet var når han ble spurt, ettersom dette ikke ga noen belønning. På samme måte lærte han seg en bestemt rute i nærheten av hjemmet sitt, der han gikk en daglig spasertur og fant veien hjem igjen, til tross for at han ikke var i stand til bevisst å identifisere hvilket hus som var hans.
Nøkkelen til vanemessig læring er at signalene forblir identiske. Hvis et tre eller et veiarbeid blokkerte veien, ville Eugene gå seg vill og ikke kunne navigere hjem fordi vanen var blitt forstyrret. På samme måte kunne ikke pasientene med hukommelsestap identifisere de "riktige" kortene hvis bildekortene ble presentert i ulike par eller sammen.
Et annet eksempel er atferdsendringene Eugene viste i løpet av de 14 årene han ble studert. Da eksperimentatorene først besøkte ham, var han fiendtlig innstilt og motvillig til å la seg teste, og måtte overtales av sin kone. Men etter flere år med besøk av de samme forskerne, hilste han hjertelig på dem og gikk instinktivt til bordet han vanligvis ble testet ved, selv uten at kona var til stede. Interessant nok benektet han fortsatt at han noen gang hadde møtt dem eller deltatt i disse testene før.
Denne atferdsendringen illustrerer at Eugene har lært seg vaner ubevisst og gradvis over flere år, som et resultat av regelmessige hendelser i en bestemt miljøkontekst. Vanemessig læring er derfor en svært spesifikk form for læring som er avhengig av ritualer og repetisjon.
Gjentakelse omfatter også en annen form for hukommelse som Henry og Eugene kunne fremvise: arbeidshukommelse - eller umiddelbar hukommelse. Ved å gjenta en tallrekke kunne de holde sekvensen i tankene i opptil 20 sekunder.
Men hvis oppmerksomheten deres ble rettet et annet sted, glemte de øyeblikkelig at de hadde fått i oppgave å huske tall. Dette viste at arbeidsminnet ble lagret midlertidig i et annet område enn den mediale tinninglappen. Forskning på oppmerksomhet og arbeidsminne har vist at flere regioner er involvert, fra den prefrontale cortex til områder dypt inne i hjernen.
Alle disse ulike formene for hukommelse som Henry og Eugene beholdt, viser hvor kompleks og nyansert prosesshukommelsen er. De ga uvurderlig innsikt i hjernens evne til å finne nye måter å fungere på når den vanlige veien er blokkert.
Denne utrolige evnen ble sementert av det faktum at Henry klarte å leve et relativt funksjonelt liv i 55 år uten en medial temporallapp. Begge mennenes utrolige hjerner oppbevares nå på Brain Observatory i San Diego, USA, og fortsetter å bidra til nevrovitenskapelig kunnskap den dag i dag.
De er kanskje ikke så godt kjent i den store verden, men innenfor nevrovitenskapen vil arven etter Henry og Eugene leve videre til evig tid.

"Eugene kunne gå til kjøkkenet for å hente mat, ettersom maten var belønningen, men kunne ikke fortelle hvor kjøkkenet var da han ble spurt"

Demens: den grusomste sykdommen?

De ulike formene for demens rammer nå 50 millioner mennesker over hele verden. Hvert år får 10 millioner nye personer demens - og det finnes fortsatt ingen kur

Alv om det ikke er mye godt å finne i demens, er den økende forekomsten en konsekvens av noe unektelig godt: Vi lever alle lenger. Det er mange risikofaktorer forbundet med demens, men den aller viktigste er alder. Siden folk lever lenger, er det naturlig at flere av oss risikerer å utvikle demens.
I 1850 var den gjennomsnittlige forventede levealderen for en europeer 36,3 år, mens den i 2023 var 81,5 år. Risikoen for at en person under 60 år skal utvikle demens, er bare én av tusen. Før den forbløffende økningen i forventet levealder som vi har sett de siste 150 årene, ville det ha vært få tilfeller av demens, siden det ikke var mange som levde lenge nok til å utvikle det. Men nå, med en økende andel av befolkningen som lever til 90-årene og lenger, har antallet personer som er i risikosonen for å utvikle demens, økt. For personer mellom 60 og 64 år vil én av 100 sannsynligvis utvikle demens. For de mellom 75 og 79 år øker risikoen til seks av 100. Mellom 90 og 94 år øker risikoen til 30 prosent, og for dem som blir 95 år og eldre, er risikoen 41 prosent. Grunnleggendey, demens is en alderssykdoming.
Hva er demens?
Det finnes en rekke tilstander som faller inn under samlebetegnelsen demens. Den vanligste er Alzheimers, som rammer mellom 50 og 70 prosent av alle som lider av demens. De ulike demenssykdommene påvirker hjernens evne til å tenke og huske, noe som har en dramatisk effekt på en persons evne til å utføre hverdagslige oppgaver. I de mest avanserte formene fører demens til at den som rammes, ikke er i stand til å overleve uten konstant pleie.
Etter Alzheimers er vaskulær demens den vanligste formen for demens. Denne tilstanden kan oppstå etter et hjerneslag og utgjør omtrent en fjerdedel av alle demenstilfeller. Andre relativt vanlige former er demens med Lewy-legemer og frontotemporal demens.
En sjeldnere form for demens kan forårsakes av normaltrykkshydrocephalus, som skyldes et overskudd av cerebrospinalvæske. Denne tilstanden gir en triade av symptomer som forårsaker gangforstyrrelser, inkontinens og demens (ofte kalt "våt, sprø og vinglete" i en diagnostisk huskeregel). Flere andre sykdommer (blant annet Parkinsons og Creutzfeldt-Jakobs sykdom) og til og med enkelte infeksjoner kan også forårsake demens.
Disse tilstandene fører til en forverring av hjernens funksjon og hukommelse, som samlet kalles demens. Et av problemene som har vanskeliggjort jakten på behandling, er mangelen på en tilfredsstillende diagnostisk test for de ulike demensformene - særlig for Alzheimers. Diagnosen stilles på grunnlag av en medisinsk undersøkelse, tester og anamnese, og krever en betydelig svekkelse av minst to av de fem mentale nøkkelfunksjonene: hukommelse, språk og kommunikasjon, konsentrasjon og oppmerksomhet, dømmekraft og resonnering samt visuell persepsjon. Men siden symptomene på de ulike demensformene overlapper hverandre i stor grad, er det ofte vanskelig for legene å diagnostisere den spesifikke demensformen pasienten lider av.
Risikofaktorer for demens
Den viktigste risikofaktoren for å utvikle demens er først og fremst alder. Dette gjelder særlig for den vanligste formen for demens, Alzheimers. Men etter de komplekse effektene av aldring kommer andre faktorer inn i bildet. En av disse er å ha en familiehistorie med sykdommen, noe som øker risikoen for å arve gener som disponerer for å utvikle Alzheimers.
Det er også en sterk sammenheng med Downs syndrom. Både Downs syndrom og Alzheimers er forbundet med avvik i kromosom 21. Personer med Downs syndrom har en høyere risiko enn gjennomsnittet for å utvikle Alzheimers når de blir eldre, og nær halvparten av dem som lider av Downs syndrom, utvikler Alzheimers i 60-årene (mens det er mindre enn ti prosent i befolkningen for øvrig).
Bortsett fra Downs syndrom øker også andre kognitive funksjonsnedsettelser risikoen for demens. Mens disse faktorene er utenfor personlig kontroll, er det andre man kan beskytte seg mot. For eksempel øker risikoen for demens betydelig hvis man tidligere har hatt hodeskader. De medisinske rådene om virkningene av hjernerystelse er i endring - de gamle dagene da man spilte rugby og ble sendt tilbake på banen så lenge man kunne stå oppreist, er heldigvis forbi. Hjerneskader av lav intensitet kan imidlertid ha en kumulativ effekt som kan føre til demens. Idretter som potensielt kan medføre hodeskader, bør utøves med hjelm der det er mulig, og

"En rekke tilstander faller inn under den generelle betegnelsen demens"

det er avgjørende at folk får tilstrekkelig tid til å komme seg etter en eventuell hjernerystelse.
De klassiske tegnene på usunn livsstil - røyking, overvekt og alkohol, for å nevne noen - er også involvert i utviklingen av demens. Ikke overraskende er det medisinske rådet å slutte å røyke, holde seg i form og drikke med måte. Dette vil ikke bare redusere risikoen for demens, men det vil også forbedre den generelle helsen din betraktelig.
På helsefronten er det ikke bare den uhellige treenigheten røyking, drikking og overvekt som kan føre til demens - den mentale helsen vår kan også spille en rolle. Studier har vist at personer over 55 år som lider av stadig økende grad av depresjon, har større risiko for å utvikle demens enn de med lav eller varierende grad av depresjon. Større studier har også vist at sosial isolasjon, som ofte øker med alderen, er knyttet til større sårbarhet for demens. Faktisk er det slik at jo mer ensom og isolert man blir når man blir eldre, desto større er risikoen for å utvikle demens.
Er det noe vi  kan gjøre for å unngå  å få demens?
Den gode nyheten er at de tingene vi kan gjøre for å redusere risikoen for å utvikle demens, generelt sett er gunstige for vår generelle helse og velvære. Har du noen gang hatt lyst til å lære deg et nytt språk eller å spille gitar? Sett i gang. Det spiller ingen rolle hvor gammel du er: Aktiviteter som krever intens konsentrasjon (helst kombinert med nye muskelminner) er ideelle. Lær deg å danse tango. Bli pottemaker. Lag skip av fyrstikker. Syng, eller enda bedre, bli med i et kor. På den måten kombineres læringen med nye og spennende sosiale relasjoner. Mennesket er et sosialt dyr, og som hovedregel trenger vi selskap av andre for å fungere godt. Isolasjon er en straff - ikke la det bli en livsstil. I tillegg til disse aktivitetene bør man også beskytte seg mot de medisinske tilstandene som kan føre til hjerneslag - og dermed vaskulær demens. Blant disse risikofaktorene står diabetes høyt på listen, så trening og et sunt kosthold (som bidrar til å redusere sjansene for å utvikle diabetes type 2) kan derfor redusere risikoen for å få demens.
Genetikken bak Alzheimers
Innenfor de mange variantene av demens har det blitt forsket mest på å undersøke genetikken bak Alzheimers. De sterkeste bevisene for en genetisk årsak har blitt funnet for en variant som kalles Alzheimers sykdom med tidlig debut. Som navnet antyder, manifesterer denne ødeleggende formen av hovedsyndromet seg langt tidligere enn den mer vanlige senutbruddsformen, og rammer personer fra 30-årene til midten av 60-årene. Denne varianten rammer mindre enn ti prosent av alle som får Alzheimers.
Av dem som får Alzheimers i tidlig fase, er det en liten undergruppe på rundt 500 familier rundt om i verden der sykdommen forårsakes av mutasjoner i kromosom 1, 14 og 21. Det er altså en svært liten del av befolkningen med Alzheimers sykdom - sannsynligvis mindre enn én prosent - som har fått påvist en direkte genetisk årsak til sykdommen.
Forskerne har ennå ikke funnet et direkte utløsende gen for den mer vanlige senutbruddsformen av Alzheimers. Det har imidlertid vist seg at et gen på kromosom 19, kalt apolipoprotein E (APOE), spiller en rolle for sykdommen.
Av de ulike allelene (variantene) av genet er det vanligste - APOE 3 - nøytralt med hensyn til Alzheimers. På den annen side kan allelet APOE 2 beskytte mot Alzheimers, mens APOE 4 er en risikofaktor for å utvikle sykdommen. Men når det gjelder Alzheimers sykdom, er ingenting entydig.
Selv om det å bære APOE 4-allelet i kromosom 19 øker risikoen for å utvikle Alzheimers, og i yngre alder, er det ikke en nødvendig og tilstrekkelig betingelse. Noen personer med risikoallelet utvikler aldri sykdommen, og andre som får Alzheimers, har ikke APOE 4-allelet.
Forskerne har utvidet jakten på gener som kan forårsake Alzheimers ved hjelp av genomomfattende assosiasjonsstudier, som ser etter

Fra demensforskningens frontlinje

Vi har snakket med dr. Giovanna Lalli, direktør for vitenskapelige anliggender ved UK Dementia Research Institute, for å spørre henne om den fremtidige retningen for demensforskningen. "Det er veldig viktig å ikke tenke i siloer. Ved UK Dementia Research Institute undersøker vi ulike typer demens, som kjennetegnes av betennelsestilstander, feilfolding eller aggregering av giftige proteiner. Vi angriper demens fra ulike vinkler og perspektiver - fra genetikk til samspillet mellom hjerneceller, blodårer og immunsystemet, og til identifisering av nye biomarkører. Vi ønsker å være innovative og bidra til en radikal endring i hvordan vi forstår disse sykdommene, slik at vi raskere kan oppdage og levere tiltak for å diagnostisere, men også behandle og til syvende og sist forebygge demens. Dette er vårt endelige mål - det er derfor vi eksisterer. Vi er i ferd med å få fart på arbeidet, og det er spennende at vi er i stand til å tiltrekke oss unge talenter fra hele verden - vi trenger nytenkning og nye perspektiver for å takle dette problemet.
"Jeg er optimistisk med tanke på at vi kommer til å få gjennombrudd i kunnskapen vår i løpet av de kommende årene, fordi vi har nye metoder for å studere hvordan ulike typer celler i hjernen samhandler og hvordan ulike gener signaliserer til hverandre. Ved å bruke de nyeste teknologiene - som høyoppløselig mikroskopi og enkeltcelle-sekvensering, banebrytende nevroavbildning og prober som kan registrere aktivitet i hundrevis av ulike nevroner samtidig - og utnytte kraften i alle disse teknikkene sammen med innsikt fra genetiske studier, kan vi bedre forstå ikke bare hvordan hjernen fungerer, men også hvordan demens utvikler seg. Deretter handler det om å omsette disse funnene til behandling."

En mulig behandling for Alzheimers?

Midt i den generelle dysterheten rundt behandling av Alzheimers, er det én metode som har bedret symptomene hos noen pasienter. Dr. Dale Bredesen - som arbeider ut fra en overbevisning om at Alzheimers ikke er én enkelt sykdom, men har minst tre ulike varianter - hevder å ha identifisert 36 ulike faktorer som bidrar til de forskjellige formene for Alzheimers. For at en behandling skal virke, mener Bredesen og hans medarbeidere at pasienten må utredes grundig for å finne ut hvilken kombinasjon av disse faktorene som er involvert i Alzheimers, og deretter må de utløsende faktorene fjernes eller bedres. Ifølge Bredesen finnes det tre grupper av årsaksfaktorer: betennelse, som kan skyldes en kombinasjon av infeksjoner, kosthold og andre årsaker, giftstoffer, inkludert muggsopp og kjemikalier, og en reduksjon i nivået av hormoner og næringsstoffer i kroppen.
Når kombinasjonen av faktorer som påvirker pasienten er identifisert, blir det foreskrevet et detaljert program med trening, kosthold, hormoner og kosttilskudd. Selv om programmet har ført til en bedring hos noen av pasientene, krever det kontinuerlig innsats for at de gunstige effektene skal vedvare. De som har avsluttet programmet, har rapportert at Alzheimers-symptomene har kommet tilbake, så det kan ikke betraktes som en kur mot sykdommen. Det er imidlertid en av de svært få behandlingene som har ført til en bedring av symptomene. Det kreves ytterligere forskning og ordentlige kliniske studier for å evaluere behandlingens fulle potensial for fremtidig bruk i kampen mot denne mest ødeleggende av alle sykdommer.

koblinger mellom spesifikke gener (eller genvarianter) og visse egenskaper. Disse prosjektene har avdekket flere regioner i genomet (det komplette DNA-et til en organisme) som ser ut til å være forbundet med sykdommen. Det trengs mer forskning for å finne ut hvilken rolle disse regionene spiller i utviklingen av Alzheimers.
Hva gjør Alzheimers gjør med hjernen?
Ikke noe godt. Sykdommen ble først identifisert av den tyske psykiateren Alois Alzheimer i 1901. Alzheimer ble oppmerksom på en kvinne ved navn Auguste Deter, som var pasient på et asyl i Frankfurt. I løpet av de neste fem årene, frem til hun døde i 1906, ble han fascinert av saken hennes. Når han stilte spørsmål, svarte Deter: "Ich habe mich verloren." ("Jeg har mistet meg selv.")
Da Deter døde, undersøkte Alzheimer hjernen hennes. Han fant at den inneholdt proteinklumper som kalles plakk. I dag vet vi at disse plakkene består av beta-amyloidprotein og er et av de viktigste kjennetegnene ved sykdommen. Etter hvert som Alzheimers sykdom utvikler seg, ødelegger den hjerneceller (kalt nevroner) og forstyrrer nevronenes forbindelser med hverandre, noe som er en viktig del av den mentale funksjonen. Vanligvis angriper sykdommen først nevronene i de områdene av hjernen som er involvert i hukommelsen, før den sprer seg til hjernebarken og de områdene som er ansvarlige for resonnering, språk og atferd. Hos personer med Alzheimers sykdom i et sent stadium vil hjernen være atrofiert, og de spesifikke områdene som er rammet av Alzheimers sykdom, vil ha redusert volum.
Slike store fysiske endringer i hjernen hos pasienter med Alzheimers sykdom er forbundet med mange mikroskopiske og biokjemiske endringer i hjernen. De beta-amyloide plakkene som Alzheimer først identifiserte, danner klumper mellom nevronene og forstyrrer deres funksjon. Forskning tyder også på at beta-amyloidplakkene samvirker med et annet kjennetegn ved Alzheimers sykdom: floker av tau-proteiner. Disse flokene dannes inne i nevronene og hindrer næringsstoffene i å bli transportert til cellens ytterpunkter på riktig måte, og de hindrer nevronene i å kommunisere effektivt. Det ser ut til at unormale tau-proteiner samler seg i hukommelsesrelaterte deler av hjernen, mens beta-amyloidplakk dannes mellom nevronene i disse områdene. Når mengden beta-amyloidplakk når et kritisk nivå, sprer det seg en kaskade av unormale tau-proteiner i resten av hjernen, noe som fører til at nevronene kollapser.
Annen forskning har pekt på at kronisk betennelse i hjernen er en annen årsak til Alzheimers. Cellene som normalt renser bort akkumulerte søppelkjemikalier i hjernen (mikroglia og astrocytter), klarer ikke å gjøre jobben sin, og - som en dobbel skadevirkning - begynner de å produsere et kjemikalie som forårsaker kronisk betennelse og ytterligere nevronskader.
Hva er utsiktene for effektive behandlinger eller til og med en kur?
På kort sikt er de dårlige. Vi mangler fortsatt en tilstrekkelig forståelse av hva som forårsaker de fleste former for demens. Årsakene til Alzheimers har vist seg å være spesielt ugjennomsiktige. Man håpet at medisiner som var utviklet for å fjerne opphopningen av beta-amyloide plakk, ville kunne behandle eller til og med kurere sykdommen, men disse forhåpningene har blitt gjort til skamme. Flere legemiddelforsøk rettet mot behandling av beta-amyloide plakk har mislyktes. I det siste har det imidlertid blitt lansert flere alternative teorier om årsaken til Alzheimers sykdom, blant annet miljøgifter, betennelser og bakterie-, virus- og soppinfeksjoner.
En mulig implikasjon av dette mangfoldet av foreslåtte årsaker er at Alzheimers sykdom kanskje ikke er én enkelt sykdom, eller at det er én sykdom, men med mange ulike årsaker. Hvis Alzheimers sykdom i virkeligheten er mange ulike tilstander med lignende symptomer, må forskerne finne en måte å skille mellom de ulike formene av sykdommen på før de kan utvikle spesifikke behandlinger for hver enkelt type. Det er en kompleks og tidkrevende oppgave, men hvis Alzheimers skulle vise seg å være én sykdom med flere årsaker - selv om disse årsakene er vanskeligere å identifisere - kan det bli lettere å finne en behandling.
Viktigheten av omsorg
Siden det fortsatt er langt frem til en kur mot Alzheimers og andre former for demens, blir det stadig tydeligere hvor viktig det er hvordan vi tar vare på dem som lever med disse tilstandene. I mange tilfeller er pleieren pasientens ektefelle, en siste tjeneste som utføres i ære og kjærlighet. Men det er ikke lett.
Vi har snakket med Pat Brown, som jobber på Admiral Nurse Dementia Helpline i Dementia UK, for å få vite mer om betydningen av omsorg og de pårørendes behov.
"I takt med at befolkningen lever lenger, stilles det stadig flere demensdiagnoser - det er nå et av vår tids største helseproblemer. Det er derfor et presserende behov for mer støtte, ikke bare til personen som har fått diagnosen, men også til den ofte tause generasjonen av pårørende. De opplever på nært hold de ødeleggende endringene denne tilstanden kan medføre for en partner eller et familiemedlem.
"Dementia UKs hjelpetelefon for admiralsykepleiere tar imot mange samtaler fra personer med demens, også fra pårørende som er i nød. Når de snakker med pårørende, kan admiralsykepleierne bidra med unik ekspertise og erfaring med en tilstand som har over 200 undertyper. De kan gå til kjernen av omsorgspersonenes utfordringer, slik at de kan se hvor viktig det er å sette av tid til seg selv og få tilgang til riktig støtte i den situasjonen de befinner seg i."
Hvis du er pårørende, eller kjenner en pårørende som sliter, eller trenger hjelp og støtte i forbindelse med demens, kan du ringe Dementia UKs hjelpetelefon på 0800 888 6678. Hjelpetelefonen betjenes utelukkende av erfarne admiralsykepleiere.

"Vi mangler fortsatt en tilstrekkelig forståelse av hva som forårsaker de fleste former for demens"

Flora, fauna og ffremtiden

Dyr med utmerket memories

Fra harmdirrende fugler til logiske sjøløver - møt dyrene som gjør våre egne minner til skamme

For lenge trodde man at mennesket var det eneste vesenet som var i stand til å utvise "avanserte" kognitive prosesser som deduksjon og hukommelse. Men i løpet av den korte tiden forskerne har studert hukommelsen til andre arter, har de fått seg mange overraskelser. Dyr fra aper til insekter har vist seg å ha uventede evner og bruksområder.
En studie av 25 arter (inkludert hunder, bier, rotter og delfiner) viste at korttidsminnet til et dyr i gjennomsnitt varer i 27 sekunder. Hunder mister all erindring om en hendelse to minutter etter at den har skjedd, mens sjimpanser bare kan holde på minnene i omtrent 20 sekunder. Korttidshukommelsen ser ut til å være et område der mennesker er sterke, men når det gjelder langtidshukommelsen, er det litt mer jevnt.
Selv om de fleste dyr ikke er i stand til å huske spesifikke hendelser mer enn noen få sekunder etterpå, er mange i stand til å lagre informasjon som de kan få bruk for senere. Dette baserer seg på "assosiativ hukommelse": En hund som blir stukket av en bie, vil snart glemme traumet fra selve angrepet, men forbindelsene som senere dannes i hjernen, gjør at den vil forbinde biebo med fare i fremtiden og dermed holde seg langt unna. Ekspertene tror at dyrene kan ha høyt spesialiserte systemer i hjernen som sørger for at "biologisk relevant" informasjon som er viktig for overlevelse, som matkilder og trusler, lagres som langtidsminner.
Sammenlignet med kunnskapen vi har om andre deler av dyrenes liv, er forskerne bare i startfasen når det gjelder å forstå dyrs hukommelse. Det kan finnes arter der ute som har sterkere hukommelse enn noen skulle tro. Etter å ha blitt undervurdert i hundrevis av år, er vi så vidt begynt å innse at dyr kanskje vet mer enn vi tror...

Dolphins

Delfiner er alltid blant de første som dukker opp i diskusjoner om dyrs intelligens, og det ser ut til at de også har langtidshukommelse. Forskning på flaskenosedelfiner har vist at hver enkelt delfin har et "navn" - en unik fløyte som brukes av de andre medlemmene i en flokk. En fersk studie av delfiner i fangenskap som hadde flyttet mellom ulike anlegg, viste at de gjenkjente og reagerte på fløytene til gamle bekjente selv etter 20 års adskillelse.
I naturen lever flasknosedelfiner i et fisjon-fusjonssamfunn. Størrelsen og sammensetningen av hver flokk endres ofte etter hvert som grupper splittes, slår seg sammen igjen og danner nye kombinasjoner. Det at de husker tidligere flokkvenner og opprettholder relasjoner over mange år, kan gjøre den komplekse oppgaven med å velge og finne seg til rette i en ny gruppe litt enklere for disse svært sosiale skapningene.

Det sies at en elefant aldri glemmer, og det er noe sant i det. Selv om de ikke kan huske alt de noen gang har opplevd, har elefanter en utrolig sterk evne til å lagre og gjenkalle viktig informasjon.
Elefanter lever i grupper som sprer seg over store territorier, og både sosial og romlig hukommelse er avgjørende for deres overlevelse. Matriarkene, som er flokkens ledere og beslutningstakere, har vist seg å ha et presist minne om relasjoner til andre elefanter og ruter til mat- og vannkilder. Å kunne skille slektninger fra fremmede bidrar til å beskytte sårbare kalver mot potensielle konflikter, og kunnskap om området kan være livreddende hvis et beiteområde eller et vannhull blir utilgjengelig.
Ifølge forskningen er matriarkene i stand til å huske både identiteten og den siste kjente posisjonen til opptil 30 andre elefanter, noe som skaper et mentalt kart som gjør det mulig for flokken å omgruppere seg etter å ha delt seg opp i mindre grupper på næringssøk.

Clarks nøtteknekkere

Kråkefugler er kjent for sin intelligens, og Clarks nøtteknekker lever absolutt opp til familiens rykte. Ved hjelp av en pose under tungen som kan romme opptil 150 furufrø om gangen, flyr denne flittige fuglen gjennom skogen for å samle mat og lagre den i bakken i de kalde månedene. Frøene lagres vanligvis i grupper på tre eller fire, og i løpet av en sesong kan en Clarks nøtteknekker gjemme unna mer enn 90 000 frø.
Ni måneder senere demonstrerer den sin sterke romlige langtidshukommelse ved å huske rundt 20 000 av gjemmestedene sine og hente frem frøene, selv når bakken er dekket av tykk snø. Å huske så mange gjemmesteder som mulig er avgjørende for denne fuglen, men det er de få som blir glemt som kommer skogen til gode; når frøene blir liggende i bakken, spirer noen av dem og begynner å vokse opp til nye furutrær.

Butterfluer og møll

Møll og sommerfugler har kanskje ikke like stor hukommelse som noen av de andre artene på denne listen, men det er noe ganske bemerkelsesverdig med dem: De kan huske ting de lærte som larver. Til tross for at det meste av vevet deres brytes ned og omdannes under metamorfosen, har forskere oppdaget at i hvert fall en del av hjernen er bevart. Forskerne brukte milde elektriske støt for å lære tobakkshornormens larver å unngå etylacetat, et kjemikalie som brukes i neglelakkfjerner, og fant ut at nesten 80 prosent av dem fortsatt unngikk duften etter at de hadde forvandlet seg til voksne møll.

Hester

Som flokkdyr er det å forstå sosiale signaler og relasjoner en viktig egenskap for hester. Denne evnen gjelder ikke bare medlemmer av deres egen art: Hester har også vist seg å kunne lese og huske menneskers ansiktsuttrykk.
Forskere viste hester et bilde av menneskelige modeller som så enten glade eller sinte ut. Når modellen ankom med et nøytralt ansiktsuttrykk, ble hestene som hadde sett dem skulende på bildet, mer urolige. De som hadde sett et smilende bilde, brukte mer tid på å se på modellen med høyre øye, det foretrukne øyet for å se på sosiale stimuli og positive syn.

Papirveps

Muligheten for intelligens hos insekter ble lenge avvist fordi man trodde at hjernen deres var for liten til å håndtere mer enn enkle funksjoner. Men veps har vist seg å være overraskende flinke med ansikter.
Papirveps er "eusosiale", noe som betyr at de lever i store, strukturerte grupper som samarbeider om å oppdra unger og forsvare hjemmene sine. Entomologene visste allerede at disse vepsene kunne gjenkjenne ansiktsmønstrene til individer de var i hyppig kontakt med - en evne som sannsynligvis gjør det lettere å oppdage inntrengere - så det neste logiske steget var å finne ut hvor lenge de kunne holde disse mønstrene i minnet. Michael Sheehan og Elizabeth Tibbetts fra University of Michigan bestemte seg for å finne ut av det.
Papirvepsene klarte å se forskjell på kjente og ukjente ansikter, noe som ikke var sett før hos noen annen insektart, selv om de ikke hadde sett reirkameratene sine på en uke.

Rio

Etter at moren ikke så ut til å ta godt nok vare på henne, ble den kaliforniske sjøløven Rio oppdratt av mennesker på Long Marine Lab i California. Marinbiologene begynte å trene Rio da hun var rundt seks år gammel, og ble imponert over hennes evne til å lære seg triks som var mer kompliserte enn de man vanligvis finner i sjøløveoppvisninger. Rio begynte å vise forståelse for "likhet", og valgte symboler som matchet dem biologene holdt opp for å få fiskebelønninger.
I 2001, ti år etter at hun hadde lært seg trikset, kom forskerne tilbake. Selv om hun ikke hadde utført trikset eller blitt minnet på det siden 1991, var Rio like god til å matche som hun hadde vært den første gangen. Denne ekstraordinære sjøløven var til og med i stand til å matche symboler hun aldri hadde sett før, og demonstrerte dermed en forståelse av spillets regler i stedet for bare å huske kjente symboler.

Med sine klare, spisse øyne og en historie som knytter dem til alt som er mørkt og illevarslende, er det kanskje ikke så overraskende at kråkene bruker noe av sin formidable intelligens til å dømme og plage mennesker.
For å være rettferdig mot disse misrepresenterte fuglene, bærer de bare nag til mennesker som har behandlet dem dårlig eller påført dem problemer. Forskerne bekreftet denne kråkefuglenes rettferdighetssystem ved å bruke masker, fange kråker og sette bånd på beina deres. Alle som senere gikk gjennom området med den samme masken på, ble høylytt "skjelt ut" av kråkene med bånd, selv tre år etter at fuglene var blitt fanget.
Det ser ut til at kråkene hadde fokusert på ansikter, for klesdrakten, kroppen og gangen til personen som bar masken, trengte ikke å stemme overens med den opprinnelige forskeren for at de skulle begynne sin tirade.

Ayumu

Sjimpansen Ayumu er en tredjegenerasjons hukommelsesmester, og han er en del av en flere tiår lang studie av sjimpansens kognisjon ved Primate Research Institute ved Kyoto University i Japan.
Ikke lenge etter fødselen i 2000 begynte Ayumu å delta i hukommelsesoppgaver. Hans mest berømte ferdighet går ut på å huske posisjonen til ni tilfeldig plasserte tall som blinker opp på en berøringsskjerm i brøkdelen av et sekund, og deretter trykke på posisjonene i rekkefølge. Ayumu hadde raskere responstid og høyere treffsikkerhet enn universitetsstudenter som forsøkte seg på oppgaven, noe som utfordrer troen på at mennesker har et uovertruffent arbeidsminne.

Blekkspruter

Blæksprutter - blekkspruter, blekksprut og blekksprut - er i en liga for seg når det gjelder hvirvelløse dyrs hjernekraft. De har mye mer komplekse nervesystemer, og deres kognitive evner antas å ligge nærmere pattedyrenes enn noen av deres nære slektninger. Faktisk er blekksprutens 500 millioner nevroner nesten like mange som hos silkeapen.
Blekkspruter leker, lærer, løser problemer og drømmer kanskje til og med. De kan gjenkjenne individuelle menneskeansikter og ser også ut til å huske dem.
I 2010 presenterte biologer ved Seattle Aquarium stillehavsblekkspruter for en "snill" og en "slem" dyrepasser. Den snille dyrepasseren matet blekksprutene jevnlig, mens den slemme dyrepasseren tok på dem med en pinne med bust. Etter bare to uker med denne behandlingen oppførte alle de åtte blekksprutene seg annerledes når den slemme dyrepasseren kom inn i rommet.

Chaser

Border collien Chaser har rekorden for den største hukommelsen som er testet hos et ikke-menneskelig dyr. Bare noen måneder gammel begynte Chaser å vise tegn til å forstå at visse gjenstander hadde navn, og fra da av jobbet hun sammen med eieren sin - forskeren John Pilley - for å se hvor mye hun var i stand til å lære.
Da hun døde i 2019, kunne Chaser identifisere og gjenfinne 1022 leker ved hjelp av navn. I tillegg til sin imponerende hukommelse var Chaser også i stand til å trekke slutninger; når hun hørte et ukjent navn, kunne hun regne ut at hun måtte være på utkikk etter en ny leke.

Blåhvaler

Hvert år legger blåhvalen ut på den lange vandringen mellom yngle- og beiteområdene sine. Mange migrerende arter oppsøker de beste matkildene som er tilgjengelige hver sesong, men blåhvalen ser ut til å la seg lede mer av fortiden enn av nåtiden. Ved å kombinere ti år med data om hvalenes vandringer oppdaget forskerne overraskende nok at de valgte ruter og tidspunkt for vandringene slik at de passet med det historiske gjennomsnittet for når og hvor den årlige oppblomstringen av krill fant sted.
I stedet for å svømme på jakt etter mat etter hvert som den blir tilgjengelig, svømmer blåhvalene mot områder i havet der de husker at det var rikelig med krill tidligere år - de velger stabile områder med høy kvalitet fremfor nye, men potensielt flyktige områder med rikelig mat.

Et mirakel for hukommelsen?

Dessverre ikke, men det hindrer ikke folk i å kjøpe prevagen

Du finner ikke maneter på denne listen, for de gelatinøse skapningene har ingen hjerne - bare et enkelt sett med nerver som gjør at de kan sanse og reagere på omgivelsene sine. Til tross for dette markedsføres et protein som finnes i maneter som et mirakelmiddel for hukommelsen.
Prevagen, et "kosttilskudd" som hevdes å forbedre hukommelsen og skjerpe sinnet, bruker apoaequorin - et protein som produseres av Aequorea victoria, en bioluminescerende art som også er kjent som krystallmaneten - som hovedingrediens. Det finnes ingen bevis for at det har noen effekt på den menneskelige hjernen - den eneste forskningsrapporten som antyder at det kan ha det, ble skrevet av selskapet bak Prevagen, og metodene deres var ikke akkurat standard.
Selv etter at selskapet ble saksøkt, fortsetter forbrukerne å bruke mer enn 60 dollar (50 pund) for en måneds forbruk. De drømmer alle om bedre hukommelse, men å ta kosttilskuddet vil gjøre omtrent like mye for hjernen deres som å spise en bolle med gelé.

Krystallgeléen er selve symbolet på ordtaket "Lyset er på, men ingen er hjemme"

Påskeliljen er et godt eksempel på plantehukommelse, og blomstrer i henhold til temperatur og daglengde

Har planter et minne?

Vi vet alle at Moder Natur er fascinerende, men kan en av hennes fremste skapninger lære og danne minner?

Tor et utrent øye kan det se ut som om planter ikke har noen langsiktige planer, men det er faktisk det motsatte som er tilfelle. De synker ned når de mangler vann, vokser mot sollyset og reiser seg når det regner - alle disse vanlige reaksjonene på endringer i omgivelsene er felles for mange arter og viser at de holder på informasjon.
Mimosa pudica, kjent som den "følsomme" eller "søvnige" planten, er en av de første man kommer til å tenke på når man diskuterer om planter har hukommelse. Selve planten, som har fått navnet "pudica" fra latin, som betyr "sjenert", reagerer på forsiktig berøring og stimulering ved instinktivt å lukke bladene og henge ned. Venusfluefellen (Dionaea muscipula) reagerer på berøring på en lignende måte ved å fange alle byttedyr som legger seg i døden rundt bladene. Sistnevnte husker rutinemessig at to av hårene på bladene må berøres av et insekt før den kan lukke seg.
Begge disse plantenes respons på berøring tyder på at hukommelse er til stede, siden de gjentar det samme atferdsmønsteret uavlatelig. Mange forskere har studert effekten av hukommelse på planter og konkludert med at det finnes mer enn én type hukommelse: korttidshukommelse, immunhukommelse og transgenerasjonell hukommelse. Mens korttidsminnet i for eksempel en Venusfluefanger genereres av elektriske signaler som sendes ut når et insekt lander på bladene, dannes langtidsminnet i DNA-et og videreføres til andre generasjoner av planten i et transgenerasjonelt minne. Det samme kan sies om sesongplanter som påskeliljer, som bare blomstrer i bestemte måneder.
Dette er noe som ofte kalles vernalisering, og som den russiske forskeren Trofim Lysenko utviklet i 1928 etter en hungersnød i flere regioner i Sovjetunionen. Han oppdaget at han kunne få kaldtværsplanter til å blomstre hele året ved å sørge for lave temperaturer for frø og spedbarnsplanter. Dette gjennombruddet var ikke bare ideelt for landbruket, ettersom det betydde at avlingene kunne manipuleres slik at det ble produsert rikelig med mat, men det viste også at plantene gjennom temperaturen husket når de skulle blomstre.
I 1948 fortsatte forskerne Georg Melchers og Anton Lang sine viktige undersøkelser av plantenes hukommelsesmysterium ved å studere henbane-blomsten. De undersøkte grensene for plantens vinterhukommelse ved å utsette den for korte perioder med kalde og varme temperaturer. De fant ut at plantene ganske raskt dannet seg varige inntrykk av kulden. Selv om det på den tiden ikke ble referert til som en studie som spesifikt undersøkte plantenes hukommelse, blir det nå sett på som et av de mest innflytelsesrike gjennombruddene. Eksperimentene konkluderte med at planter kan holde fast på fortiden sin mye lenger enn man opprinnelig trodde. Forskerne håper at disse bevisene en dag vil gjøre det mulig for oss å "trene" planter til vår fordel, slik at bønder slipper å bekymre seg for alvorlige forhold som tørke og små avlinger.

"De undersøkte grensene for plantens vinterminne ved å utsette den for korte perioder med kalde og varme temperaturer"

Mimosa pudica reagerer nesten umiddelbart på berøring ved å slippe bladene og brette dem innover

Mimosa Pudica

Mimosa pudica lukker vanligvis bladene sine ved berøring, men en australsk forsker har bevist at de kan læres opp til å la være

I 2014 viste den australske biologen Monica Gagliano at planter kan ha hukommelse og evne til å lære ved å nærstudere mimosa pudica, eller den "sjenerte planten", som bretter bladene sine etter berøring. Gagliano slapp rutinemessig 56 av plantene fra 15 centimeters høyde ved mer enn 60 anledninger for å se om hun kunne trene dem opp til ikke å krølle bladene instinktivt når de falt. Etter en tid la Gagliano gradvis merke til at plantene sluttet å lukke bladene når de falt, og observerte at plantene så ut til å skjønne at de ikke kom til å ta skade av å falle. En uke senere fortsatte hun å slippe plantene, og fortsatt var de uberørte. Gagliano gjentok dette i en periode på 28 dager, og fortsatt "husket" plantene hva de hadde lært. Gagliano konkluderte i sin artikkel med at "planter mangler kanskje hjerne, men de har et sofistikert signalnettverk".

Ved hjelp av hukommelse og elektrisk signalering vet den kjøttetende Venusfluefellen nøyaktig når den skal lukke bladene sine

Trofim Lysenko gjorde store oppdagelser innen vernalisering. Han identifiserte hvordan planter bruker lagrede minner for å vite når de skal blomstre hvert år

AI, roboter og fremtidens memory

Hvordan dataforskere henter inspirasjon fra menneskehjernen for å designe utrolige virtuelle etterapere

Minnet er kanskje menneskehetens viktigste verktøy. Uten hukommelse ville det ikke vært noe språk, ingen avansert sosial struktur... ingen planer i det hele tatt. Hukommelsen er en eksponentiell gave: Jo mer vi allerede vet, desto lettere er det ofte å dekonstruere og forstå ny, men liknende informasjon. Hukommelsen gjør det mulig for oss å koble sammen tilsynelatende ulike deler av informasjon: En dyktig matematiker vil relativt enkelt kunne gå over til fysikk, og en profesjonell idrettsutøver vil ofte lære seg en ny idrett mye raskere enn en amatør. Med en så kraftfull ressurs i arsenalet vårt, er det forståelig at så mange dataforskere lengter etter å gi programvaren sin en lignende gave.
Vi vet mye om vårt eget biologiske hukommelsesmaskineri, men det er fortsatt mange forbehold og kunnskapsmangler. I bunn og grunn dannes minner av nevroner - hjerneceller som er viklet inn i et komplekst nett av 100 billioner forbindelser. Når nevronene aktiveres, utløses de og sender en kaskade av elektriske signaler gjennom hjernen, som igjen stimulerer naboene hvis signalet er sterkt nok. Så mye vet vi, men moderne nevrovitenskapelig forskning viser indirekte bevis på "ekko" av nevronavfyringer, som fortsetter å avfyres etter at signalet har opphørt. Det finnes også bevis for at hjernens aktivitet under dannelsen av "stille" minner - som dannes uten vår aktive, bevisste medvirkning - er spesielt stille. Dataforskere som forsøker å etterligne hjernens hukommelsesprestasjoner, står overfor to formidable hindringer. De må designe en kompleks arkitektur som kan konkurrere med den ennå ufullstendig forståtte organiske hjernen, og de trenger en datamaskin som er kraftig og effektiv nok til å lagre de store mengdene kunnskap.
En av de mest populære formene for "lærende" algoritmer er nevrale nettverk. Et nevralt nettverk er grovt sett basert på menneskehjernen, og er inndelt i lag med noder som spiller rollen som nevroner. Når de har mottatt en inndata, vil nodene bare "avfyre" til tilkoblede noder hvis

Selv om det kan være nyttig, er det ikke alltid nødvendig å designe programvare med minnelignende funksjoner, som for eksempel ansiktsgjenkjenning

er sterkt nok, og etterligner det grunnleggende prinsippet i hjernekjemien vår. Grunnleggende nevrale nettverk lærer gjennom en prosess som kalles backpropagation. Algoritmen blir først "trent" til å foreta riktig klassifisering (for eksempel "dette er en hund, og dette er en katt"). Hvis algoritmen gjør feil under treningen, blir feilen notert og sendt tilbake til det nevrale nettverket, slik at det tvinges til å justere hvor mye vekt det legger på visse egenskaper. I tilfellet med de to dyrene kan algoritmen for eksempel lære seg å legge mindre vekt på fargen på pelsen og fokusere mer på formen på dyrets øyne. Algoritmer basert på dette prinsippet har vist seg å være i stand til å gjenkjenne mønstre i data de ikke har sett tidligere, forutsatt at de har store datasett å lære av.
Enkle nevrale nettverk kan sammenlignes med å lære opp langtidshukommelsen ved at algoritmen gjennom mange repetisjoner kan lære seg å gjenkjenne kjente stimuli. Slike nettverk er imidlertid ikke kodet for å huske perioden med læring. I vårt dyreeksempel kan den endelige algoritmen med stor sikkerhet forutsi utseendet til en hund utelukkende ved å bruke proporsjonene til nesen, munnen og værhårene - men den vil ikke huske at den en gang fant ut at øynene også var en nyttig markør. Dette er ikke noe problem når man skal klassifisere bilder, og det er faktisk en fordel for mange algoritmer at de ikke trenger å bekymre seg for hukommelsen.
Minneproblemet i informatikk er stort, først og fremst fordi algoritmen må huske hva den har gjort i hvert trinn, og det tar raskt opp mye lagringsplass. Derfor kan det fungere fint å designe en algoritme uten minne. Se for deg en humanoid robot som har som mål å ta seg opp en snirklete rute i oppoverbakke til toppen av en bakke. I én handling skal roboten gjøre følgende: Først velger den tilfeldig en retning, enten fremover, bakover, til venstre eller høyre, og så strekker den ut en fot for å teste underlaget. Hvis retningen går oppover, fullfører roboten skrittet. Hvis ikke, trekker den seg tilbake til sin nåværende posisjon. Selv uten å huske hvor den kom fra eller hvilken retning den prøvde, vil roboten gå opp til toppen av bakken. Selv om det for en menneskelig observatør kan være smertefullt kjedelig å se på.
Vi kan imidlertid få roboten raskere frem ved å gi den litt korttidshukommelse. Hvis roboten hadde gått fremover og beveget seg oppover i forrige gang, ville den foretrukket å prøve å gå fremover igjen. Hvis forrige gang den gikk fremover ikke førte til en oppoverbakke, vil den unngå å prøve å gå fremover før den har beveget seg oppover i en annen retning. I et kappløp mot en robot uten hukommelse vil det å ha et minne som er glemt to skritt senere, være en stor fordel. Hvis målet bare er å komme seg opp til toppen av bakken, er det dessuten svært ineffektivt å la roboten beholde kunnskapen om alle de foregående trinnene. Men hvis målet vårt er å skape en generell kunstig intelligens med menneskelignende hukommelse, må vi gjøre det bedre.
En sofistikert måte å omgå problemet med å huske all informasjon på, er å utforme en algoritme som kan gjenkjenne og huske bare de kritiske delene. Når vi som barn lærer å knyte skolissene våre, husker vi bevegelsene når vi vikler stoffet sammen til en sløyfe, men vi husker ikke hvordan lissene føltes. I 1997 presenterte forskerne Sepp Hochreiter og Jürgen Schmidhuber i en artikkel ligninger knyttet til "lang-korttidshukommelse", som ga oss et slikt hukommelsestriks i dataform.
algoritmer for "langt korttidsminne" fungerer ved at algoritmen kan bestemme hvilken informasjon som skal huskes, hvilke deler som skal glemmes og når de skal overses. En populær anvendelse av denne teknologien har vært innen språkmodellering. Når man ber en algoritme om å forutsi neste ord i en setning, er det vanligvis nok til å generere en sammenhengende tale at den husker de fem foregående ordene. Algoritmer for langtidsminne har imidlertid blitt brukt til å ta denne teknologien enda lenger, slik at datamaskinen kan huske en viktig del av informasjonen og beholde den til den ikke lenger er relevant og kan glemmes. Et enkelt eksempel: En algoritme som får i oppgave å skrive en rapport om en fotballkamp, vil huske at stillingen var 0-0 helt til et av lagene scorer. På et slikt tidspunkt ville stillingen 1-0 bli husket, og 0-0 kunne glemmes, ettersom det ikke lenger ville ha noen innvirkning på teksten fremover.
Forskere ved Googles DeepMind, en av de fremste gruppene innen kunstig intelligens, har senere forbedret hukommelsesalgoritmen ved nok en gang å la seg inspirere av den menneskelige hjernen. Den første forbedringen - som også andre på feltet har vært pionerer på - går ut på å kode "oppmerksomhet" i tillegg til arbeidsminnet. Hos mennesker beskrives arbeidsminnet som evnen til å finne frem til og få tilgang til relevant informasjon, mens oppmerksomhet handler om å selektivt bearbeide informasjonen vi møter i omgivelsene. DeepMind-algoritmene er utviklet for å bruke oppmerksomhet til å være selektiv med hensyn til hvilken informasjon som lagres i modellen, noe som bidrar til å sikre at viktig informasjon ikke går tapt og at det ikke lagres for mye informasjon. Dette er spesielt nyttig når forskerne må trene opp modellen med mange ulike data. I slike tilfeller ville det kreve et enormt minne selv om alle dataene skulle lagres kort.
I tillegg til dette bruker DeepMind en annen menneskeinspirert forløperteknikk, nemlig "compressive transformer". Denne koden forsøker å etterligne konsolideringen av minner som skjer når vi sover. Med en komprimerende transformator i koden vil en modell presse viktige biter av relevant informasjon inn i en komprimert form i stedet for å forkaste dem når de blir eldre. Kombinasjonen av disse menneskeinspirerte mekanismene bærer allerede frukter. Når en algoritme utstyrt med en kompresjonstransformator har blitt vist et eksempel på eksepsjonell litterær prosa, har den vært i stand til å gjenskape kvaliteten trofast. Lignende modeller kan til og med kopiere Shakespeare med stor troskap. Å låse opp minnet i datamaskiner er allerede i ferd med å bane vei for trofaste rekonstruksjoner av det skrevne ord - et viktig skritt i en verden der vi bruker datamaskiner aktivt hver eneste dag. Slike banebrytende teknologier vil utvilsomt også snart manifestere seg i våre virtuelle assistenter, slik at vi kan føre naturlig klingende samtaler med våre "smarte" maskiner.
Det som er både fascinerende og skremmende med disse hukommelsesalgoritmene, er at de nå kan bli svært kompetente til ganske komplekse oppgaver uten å forstå hva de skaper. For en algoritme er de litterære tekstene den genererer, dannet ved å følge logiske, statistisk drevne inndata. Minnene og ordene i seg selv har ingen mening - algoritmen følger et gjenkjennelig mønster. Denne erkjennelsen avslører både potensialet og begrensningene.
Syntetisk hukommelse er i ferd med å bli mulig, og det åpner for eksepsjonelle evner til å etterligne datamaskiner. Men vi er fortsatt langt unna en algoritme som forstår betydningen og kraften i handlingene sine. Til tross for hukommelsens utrolige betydning for menneskehetens evolusjon og utvikling vil den derfor være et relativt sett mye mindre skritt på veien mot å skape en generell kunstig intelligens.

Mye av inspirasjonen til programmering av hukommelse har kommet fra menneskehjernen. Konsolidering av minner mens vi sover, for eksempel, bidro til å inspirere koden "kompressiv transformator

Googles DeepMind, ledet av grunnlegger og administrerende direktør Demis Hassabis, ligger i front når det gjelder å designe datamodeller med avansert arbeidsminne

Nevrale nettverk er grovt sett basert på den menneskelige hjerne, med lag av "nevroner" som bare aktiveres når signalet som mates inn i dem, er sterkt nok

"Nevrale nettverk kan sammenlignes med et langtidsminne. Gjennom repetisjon kan algoritmen gjenkjenne stimuli"

Dype nevrale nettverk har blitt brukt i programvare som er i stand til å utføre komplekse oppgaver, for eksempel å beseire en verdensmester i spillet Go

Bruksområder for en minnemaskin

Den største fordelen med minnebaserte nevrale nettverk (også kalt tilbakevendende nevrale nettverk) i forhold til sine ikke-hukommelseslagrende fettere er at minnealgoritmer kan håndtere sekvensielle data. Det betyr at de kan gjenkjenne og forutsi mønstre i en sekvens (for eksempel ord) eller over tid. Denne andre egenskapen kan være utrolig effektiv når det gjelder å forutsi fremtiden basert på "minner" algoritmen har tilegnet seg fra tidligere hendelser. Trafikkflyt, vær og påkjenninger på demninger har alle blitt nøyaktig prognostisert ved hjelp av lignende modeller. Men det som kan vise seg å få størst effekt i overskuelig fremtid, er anvendelsen av hukommelsesalgoritmer til å forutsi endringer i aksjemarkedet.
Aksjemarkedet - der aksjer i selskaper omsettes kontinuerlig, og verdien stiger og synker - er notorisk volatilt og komplekst, noe som gjør det vanskelig for et menneske å forutsi utviklingen med noen grad av nøyaktighet. Modeller som lagrer data i minnet, har imidlertid vist seg å være betydelig bedre i stand til å utføre oppgaven. Som inngangsdata, som utgjør modellens "hukommelse", bruker forskerne tidligere svingninger i aksjemarkedet samt finansnyheter. Disse inngangsdataene har blitt brukt til å utvikle algoritmer basert på korttidshukommelse, noe som har resultert i modeller som kan forutsi fall og stigninger i aksjekursene i nær fremtid.

Hukommelsesdannende modeller har ofte blitt brukt til å forutsi endringer i aksjemarkedskursene

Hvordan teknologien endrer hukommelsen vår

Har vår evne til å huske hendelser, statistikk og fakta blitt dårligere fordi vi er så avhengige av smarttelefoner og datamaskiner?

Pareldre forteller ofte barna sine at hjernen deres råtner hvis de ser på smarttelefoner og datamaskiner hele dagen, men er dette et gammelt kjerringråd, eller er dingsene våre virkelig skadelige for hjernen vår? Mange av oss bruker en stor del av dagen på teknologi, enten i jobbsammenheng eller for å få tiden til å gå, men i løpet av de siste 15 årene har tiden vi bruker på disse enhetene økt betraktelig. De som vokste opp uten smarttelefoner, husker nok at de kunne ramse opp telefonnumre utenat, men det samme kan ikke sies i dag. Er det teknologien som har skylden? Er deler av hjernen vår som en gang var aktive, nå i dvale takket være vår avhengighet av dingser?
Det korte svaret er nei. Teknologien har ikke ødelagt hukommelsen vår, men den kan i stedet ha endret hvordan hukommelsen brukes. Det antas at en annen del av hjernen vår er aktiv når vi bruker disse enhetene til å søke opp informasjon. I 2011 fant forskere ut at når vi slår opp fakta og statistikk på nettet, er det mindre sannsynlig at vi husker innholdet, men hjernen vår husker fortsatt informasjon. Dette er kjent som "Google-effekten". Hjernen husker ikke informasjonen vi har søkt opp, men i stedet husker den hvor informasjonen finnes. Hjernen vår jobber altså fortsatt med å huske, men det er ikke sikkert at vi husker den informasjonen vi ønsker å huske. For å gå tilbake til eksemplet med å huske telefonnumre: Før smarttelefonen måtte vi taste inn telefonnumrene manuelt, og ved å gjøre dette gjentatte ganger fikk vi dem inn i hukommelsen. Men fordi vi i dag enkelt kan ringe noen med noen få tastetrykk på smarttelefonen, er det ikke lenger nødvendig for hjernen å huske nummeret; i stedet fokuserer vi på hvordan vi kan finne det.
I et annet eksperiment ble grupper av mennesker sendt ut på en tur, og noen deltakere ble oppfordret til å bruke smarttelefonene sine til å ta bilder og videoer av opplevelsen, mens andre fikk beskjed om å la være. Studien viste at de som tok bilder og la dem ut på nettet, husket hendelsene dårligere enn de som ikke gjorde det. Det er ironisk at vi i vårt forsøk på å bevare et minne ved å ta bilder av det, kan forhindre at nettopp det skjer.
En annen måte teknologien kan påvirke hukommelsen vår på, er ved å distrahere oss. Enhetene våre tilbyr en tilsynelatende endeløs mengde innhold, fra spill til videoer og sosiale medier. Det er alltid noe nytt å se på, og hvis hjernen ikke klarer å fokusere, vil evnen til å huske det som skjer, bli svekket. Når vi skal konsentrere oss, for eksempel når vi leser til en eksamen, kan fristelsen til å ta frem mobilen eller åpne en ny fane i nettleseren for å se hva som skjer, være for stor til å motstå, men når vi hele tiden skifter fra oppgave til oppgave, hindrer det hjernen i å huske informasjon. En undersøkelse fra 2015 blant over 15 000 voksne i USA viste at 81 prosent av befolkningen alltid har smarttelefonen i nærheten, og at rundt halvparten av deltakerne sjekket smarttelefonen et par ganger i timen eller oftere.
Undersøkelsen viste også at én av fem unge amerikanere sjekket telefonen med få minutters mellomrom. Det har vist seg at denne konstante vekslingen fra én ting til en annen kan hindre dannelsen av langtidsminner.
Det finnes også andre måter teknologien kan påvirke hukommelsesevnen vår negativt. Å se på smarttelefonskjermer og dataskjermer i lange perioder kan påvirke søvnkvaliteten vi får. Hjernen trenger en god natts søvn for å bearbeide informasjonen vi tar inn i løpet av dagen, og for å omdanne korttidsminner til langtidsminner.
De langsiktige effektene av teknologiens innvirkning på hukommelsen vår er uklare, ettersom det finnes lite forskning på området i dag, men vi kjenner til noen av de effektene den allerede har. For mye tid brukt på telefoner og datamaskiner kan hindre oss i å danne varige minner, men ved å være mer oppmerksomme på hvor mye vi bruker enhetene våre, kan vi kanskje endre på dette. Som med det meste annet er måtehold nøkkelen.

Yngre smarttelefonbrukere sjekker sannsynligvis enheten sin mer regelmessig

Å bytte fra en enhet til en annen hindrer hjernen i å fokusere

Å se på skjerm over lengre tid kan føre til dårlig søvn og påvirke hjernens evne til å huske informasjon

"Er parer deler av hjernen vår som en gang var aktive, nå dormaant takket være gadgets?"

De som bruker smarttelefonen under konserter, husker dårligere enn de som ikke gjør det

Minnebesparende teknologi

En studie fra 2013 viste at det å spille hjernetreningsspill i 15 minutter om dagen, fem dager i uken, kan forbedre arbeidsminnet. Elevate er en av de mest populære appene på markedet; den er tilgjengelig for både iOS- og Android-enheter og har vunnet både Apples App of the Year-pris og Googles Editor's Choice-pris. Den er gratis å laste ned, og du kan velge hva du ønsker å oppnå (bedre fokus, bearbeide informasjon, huske mer av det du leser osv.), og Elevate skreddersyr treningsprogrammet til deg. Du får daglige hjernetreningsøkter bestående av fem spill av mer enn 35 som du skal gjennomføre. Hvis du av en eller annen grunn glemmer å fullføre dem, sender appen et varsel som minner deg på hvor mange du har igjen. Når du fullfører spillene, endres vanskelighetsgraden avhengig av resultatene dine, slik at du kan forbedre deg.

Elevate jobber med å forbedre flere deler av hjernen, inkludert hukommelsen